‫‫האישה שהעניקה ‫לפזמונאי ולמשורר לאונרד כהן השראה‬
‫‫לכמה משיריו המוכרים ביותר, ‫הלכה לעולמה.‬
‫‫חדשות בי-בי-סי ‫28 ביולי 2016‬
‫‫השירים "להתראות, מריאן" ו"ציפור על תיל" ‫נכתבו לפני עשרות שנים‬
‫‫לאהובתו דאז של כהן ‫והמוזה שלו, מריאן אילן.‬
‫‫השניים נפרדו, אך כשמריאן ‫חלתה בלוקמיה ועמדה למות,‬
‫‫חברה הקרוב, יאן כריסטיאן מולסטאד, ‫יצר קשר עם לאונרד כהן.‬
‫‫כעבור פחות משעתיים ‫הגיעה בחזרה הודעה,‬
‫‫שיאן קרא באוזניה.‬
‫‫"מריאן היקרה,‬
‫‫"אני בפיגור קל אחרייך,‬
‫‫"קרוב מספיק כדי לאחוז בידך.‬
‫‫"מעולם לא שכחתי ‫את אהבתך ואת יופייך,‬
‫‫"אבל את יודעת את זה, ‫איני צריך לומר יותר מכך.‬
‫‫"ובכן, דרך צלחה, חברתי הוותיקה.‬
‫‫"נתראה בהמשך הדרך.‬
‫‫"באהבה ובהכרת טובה אינסופיות, ‫שלך, לאונרד."‬
‫‫1970 ‫האי וייט‬
‫‫כתבתי את השיר הבא למריאן.‬
‫‫אני מקווה שהיא כאן. ‫אולי היא כאן.‬
‫‫אני מקווה שהיא כאן. מריאן.‬
‫‫השיר נקרא "להתראות, מריאן".‬
‫‫בחורה בשם מריאן, ‫שאני מכיר היטב,‬
‫‫ניגשה אליי אחרי ששרתי לה אותו ‫בפעם הראשונה ואמרה...‬
‫‫היא נורווגית.‬
‫‫היא אמרה, "אני שמחה ‫שלא כתבת את השיר הזה בשבילי".‬
‫‫אמרתי, "אה, כן?"‬
‫‫והיא אמרה, ‫"כן, כי קוראים לי מריאנה".‬
‫‫זאת מריאן, באי הידרה ‫בתחילת שנות ה-60.‬
‫‫קולו של ניק ברומפילד‬
‫‫היא אמרה שהשיר "להתראות, מריאן"‬
‫‫נקרא במקור "בואי, מריאן",‬
‫‫ולא היה השיר האהוב עליה.‬
‫‫לדבריה, הוא לא נכתב במקור ‫כשיר פרידה,‬
‫‫אך באופן מעשי, בישר את סופה‬
‫‫של מערכת היחסים הזוגית ‫בין מריאן ללאונרד.‬
‫‫זה אקסל הקטן, ‫בנה בן השבע של מריאן.‬
‫‫זה נראה כמו סוג של לובסטר.‬
‫‫יש לו כל מיני פותחנים.‬
‫‫אלה היו שנות ה-60, ‫עידן "האהבה החופשית" והנישואים הפתוחים,‬
‫‫כולל אצל לאונרד ומריאן.‬
‫‫אני הייתי צעיר אובד דרך בן 20, ‫וביקרתי באי הידרה‬
‫‫כשמריאן התיידדה איתי.‬
‫‫למשך תקופה קצרה ‫הצטרפתי לשורת מאהביה.‬
‫‫היא עודדה אותי להגשים את חלומותיי,‬
‫‫והשמיעה לי את שיריו של לאונרד ‫תחת שמי יוון זרועי הכוכבים.‬
‫‫היו לה חיוך מיוחד והתלהבות מדבקת,‬
‫‫והיופי של הקשר ביניהם סחרר אותי.‬
‫‫1960, הידרה‬
‫‫פשוט קמתי ונסעתי יום אחד, ‫זכיתי בפרס‬
‫‫על ספר שכתבתי.‬
‫‫קולו של לאונרד כהן‬
‫‫הם נתנו לי כסף ועליתי למטוס,‬
‫‫ובסופו של דבר, הגעתי ליוון.‬
‫‫שטתי בסירה, ‫ופתאום ראיתי את האי הזה.‬
‫‫הוא היה יפהפה.‬
‫‫אני בא מארץ ‫שמכוסה בשלג במשך חצי מהשנה,‬
‫‫וראיתי את האי הזה, ‫זוהר באור השמש.‬
‫‫ירדתי מהסירה, ‫פגשתי בחורה ונשארתי שם.‬
‫‫היו באי תושבים זרים מעטים ‫בימים ההם,‬
‫‫ובני משפחת ג'ונסטון ‫היו דמויות מרכזיות.‬
‫‫משפחת ג'ונסטון‬
‫‫הם היו מבוגרים מאיתנו. ‫הם עשו את מה שכולנו רצינו לעשות,‬
‫‫לכתוב ולהתפרנס מכתיבה.‬
‫‫הג'ונסטונים עזרו ללאונרד ‫בראשית קריירת הכתיבה שלו‬
‫‫הם היו אנשים נפלאים, ‫צבעוניים ומכניסי אורחים.‬
‫‫הם עזרו לי להתאקלם, ‫הם עזרו לי מאוד.‬
‫‫בגלל זה נידו אותו בהתחלה במונטריאול.‬
‫‫1934, לאונרד נולד ‫בווסטמאונט, מונטריאול‬
‫‫בגלל המסע אל התהום האפלה, ‫כי איש לא רצה ללכת לשם.‬
‫‫קולה של ננסי בקאל ‫חברת ילדות‬
‫‫אני זוכרת שאימא שלי ‫כתבה לי דברים נוראים עליו.‬
‫‫הוא הכיר את האפלה, ‫הוא הכיר את המאבק הבלתי פוסק.‬
‫‫היית אמור למצוא בן זוג‬
‫‫1960, ננסי ולאונרד באי הידרה‬
‫‫ולהתחתן ולחיות בווסטמאונט.‬
‫‫כולם נשארו בווסטמאונט.‬
‫‫אז אנחנו עזבנו.‬
‫‫אנחנו בחרנו בדרך משלנו.‬
‫‫כל אחד מאיתנו חי את חייו,‬
‫‫אבל הסתבר שהם התנהלו במקביל.‬
‫‫כשהגעתי להידרה בפעם הראשונה,‬
‫‫קולה של מריאן אילן‬
‫‫ברחתי לשם, ‫כי לא יכולתי להתמודד.‬
‫‫במובנים רבים, ‫גם לאונרד חיפש משהו אחר.‬
‫‫אז היינו שם כמו שני פליטים.‬
‫‫ברחתי ממשהו שידעתי שאצטרך ‫להתמודד איתו בסופו של דבר.‬
‫‫אני יכולה לקבל שלוק?‬
‫‫אני אצטרך להשוות אותן.‬
‫‫בפעם הראשונה שראיתי את לאונרד,‬
‫‫עמדתי בחנות עם הסל שלי.‬
‫‫הוא עמד בפתח, ‫והשמש הייתה מאחוריו.‬
‫‫ראיתי רק את הצללית שלו.‬
‫‫ואז הוא אמר,‬
‫‫"תרצי להצטרף אלינו? ‫אנחנו יושבים בחוץ".‬
‫‫אני זוכרת שמבטינו הצטלבו.‬
‫‫רעד עבר בכל גופי.‬
‫‫זה היה מדהים.‬
‫‫השנה הראשונה בהידרה הייתה נפלאה, ‫הוא כתב בלי הפסקה.‬
‫‫אני התרוצצתי, ‫עשיתי קניות והבאתי אוכל.‬
‫‫הייתי המוזה היוונית שלו, ‫שישבה לרגליו.‬
‫‫הוא היה האומן היוצר.‬
‫‫היה לנו סדר יום קבוע ומסודר.‬
‫‫קמנו מוקדם, אכלנו ארוחת בוקר, ‫ואני הלכתי לעבוד.‬
‫‫אחר כך היא הייתה מביאה לי כריך.‬
‫‫אני חושב שלקחתי ספידים בזמנו, ‫אז לא אכלתי הרבה,‬
‫‫ו... כך חלפו הימים.‬
‫‫הייתה לי מכסה, ‫שלושה עמודים ביום, נדמה לי.‬
‫‫השנים ההן היו נהדרות.‬
‫‫ישבנו בשמש, שכבנו בשמש, ‫טיילנו בשמש.‬
‫‫האזנו למוזיקה, שחינו בים.‬
‫‫שיחקנו, שתינו ושוחחנו.‬
‫‫הוא כתב ועשינו אהבה.‬
‫‫הכול היה פשוט נפלא.‬
‫‫מעולם לא חשבתי שאני יפה במיוחד.‬
‫‫לא האמנתי ללאונרד כשאמר לי,‬
‫‫"את האישה היפה ביותר ‫שראיתי בחיי".‬
‫‫תמיד חשבתי שהפנים שלי עגולות מדי,‬
‫‫לכן התהלכתי במבט מושפל.‬
‫‫אבל השיער שלי נצרב בשמש.‬
‫‫וביוון, הייתי בלונדינית מאוד.‬
‫‫רזה, כמעט בלי ציצי.‬
‫‫לצערי הרב.‬
‫‫לאונרד היה יפה תואר.‬
‫‫אבל הוא מעולם לא חשב כך.‬
‫‫לשנינו הייתה אותה בעיה.‬
‫‫פעמים רבות הבטנו במראה ‫לפני שיצאנו מהבית‬
‫‫ותהינו מי אנחנו היום.‬
‫‫כמה מוזרים אנחנו יכולים להיות.‬
‫‫היא הייתה יפהפייה.‬
‫‫אבל היא לא נהנתה באמת מיופייה‬
‫‫קולו של יאן כריסטיאן מולסטאד ‫ידיד של מריאן‬
‫‫לפני שהכירה את לאונרד, ‫שגרם לה לאהוב את החיים.‬
‫‫היא הרגישה שלאונרד ‫לא רק רואה אותה,‬
‫‫אלא גם אוהב אותה באמת.‬
‫‫והוא גרם לה להרגיש יפה.‬
‫‫אקסל ינסן ‫בעלה הראשון של מריאן‬
‫‫כדי להבין את מריאן באמת,‬
‫‫צריך להבין את בעלה הראשון, אקסל.‬
‫‫היו לאקסל התקפי זעם,‬
‫‫הוא היה משליך רהיטים ‫מהחלון אל הרחוב.‬
‫‫אני לא חושב ‫שהוא הכה אותה אי פעם,‬
‫‫אבל הוא היה אדם אלים.‬
‫‫לאונרד נכנס לחייה של מריאן,‬
‫‫וצפה בהתמוטטות ‫מערכת היחסים ביניהם.‬
‫‫לאונרד הציל את חייה,‬
‫‫וקיבל על עצמו תפקיד ‫של מי שעוזר לה ותומך בה.‬
‫‫הוא עזר לה עם אקסל הקטן,‬
‫‫ועזר לה בדיבורים ובעניינים מעשיים.‬
‫‫הוא מילא את תפקיד האב, למעשה.‬
‫‫ואקסל הקטן מדבר עד היום ‫על לאונרד כגורם חיובי מאוד בחייו.‬
‫‫הוא היה ילד נבון מאוד.‬
‫‫קולו של ג'פרי בראון ‫חבר ילדות של אקסל‬
‫‫הוא היה שקט מאוד, ‫אולי אפילו קצת ביישן.‬
‫‫אקסל ואני שוטטנו בגבעות,‬
‫‫מצאנו מאובנים.‬
‫‫גרתי שם מגיל שלושה חודשים.‬
‫‫היינו מתרוצצים יחפים,‬
‫‫והרגשנו ברגלינו את "אבקת" מי הים ‫שהתייבשו על האבנים.‬
‫‫יש יופי בכל פינה באי, ‫בכל עונות השנה,‬
‫‫בכל שעות היום והלילה.‬
‫‫ריח הלחם הטרי וכולי.‬
‫‫הלה גולדמן ‫חברה וביוגרפית של מריאן‬
‫‫לא חוויתי את הדברים האלה ‫בשום מקום אחר.‬
‫‫אפילו האוויר... אפשר להרגיש את האוויר, ‫במיוחד בערב.‬
‫‫הוא מזכיר משי. ‫כאילו שאתה עטוף במשי ובקטיפה.‬
‫‫היה שם המון חופש, ‫וזה גרם לאנשים ללכת רחוק מדי.‬
‫‫הסכנה הזאת הייתה קיימת כל הזמן.‬
‫‫היופי של האי הפנט אותי.‬
‫‫מעולם לא פגשתי אנשים זוהרים ‫וצרובי שמש כה רבים משני המינים,‬
‫‫שנהנו כל כך יחד.‬
‫‫הרגשת שהכול אפשרי.‬
‫‫מריאן סיפקה לי ‫את טריפ האסיד הראשון שלי,‬
‫‫שלדבריה הגיע מחבר של לאונרד ‫מלונדון בשם מלקולם,‬
‫‫וכך נראיתי בתמונות ‫שהיא צילמה בבוקר שאחרי.‬
‫‫לא היו לי שום כוונות לעזוב,‬
‫‫אבל אחד המאהבים האחרים ‫של מריאן הגיע לאי במפתיע,‬
‫‫ונאלצתי למהר ולעלות ‫להפלגה הבאה לאתונה.‬
‫‫אבל אהבתי להידרה לא פחתה.‬
‫‫הצעתי לריק, ‫חברי הטוב ביותר מבית הספר,‬
‫‫לנסוע לשם לחופשה ‫מהקריירה העיתונאית העמוסה שלו.‬
‫‫ריק תכנן לנסוע לשבועיים, ‫ונשאר 14 שנה.‬
‫‫הגעתי להידרה, בהמלצתו.‬
‫‫ריצ'רד ויק ‫סופר ומשורר‬
‫‫ופתאום הרגשתי הקלה אדירה.‬
‫‫זה היה שילוב של היופי של המקום,‬
‫‫הפשטות של המקום‬
‫‫והטבעיות של הסביבה.‬
‫‫הייתה שם קבוצה קטנה של אומנים,‬
‫‫פליטים מסוג כזה או אחר.‬
‫‫החיים שם היו זולים מאוד.‬
‫‫ללאונרד לא היה הרבה כסף בזמנו.‬
‫‫היה חוק לא כתוב,‬
‫‫לפחות בתקופה הראשונה שלי בהידרה,‬
‫‫שאם ראית מישהו כמו לאונרד ‫יושב ליד שולחן,‬
‫‫לא הנחת שאתה יכול להצטרף אליו.‬
‫‫הם באו לשם כדי להתבודד,‬
‫‫והם עסקו בכתיבה.‬
‫‫לאונרד חשב שהוא צריך לחיות ‫חלק מהזמן במונטריאול,‬
‫‫כדי לשאוב השראה מהחיים האמיתיים.‬
‫‫היצירתיות של לאונרד ‫הייתה שברירית מאוד.‬
‫‫חלק גדול מחיי הייתי במנוסה.‬
‫‫לא משנה מה הסיבה, ‫גם אם המצב היה טוב,‬
‫‫הייתי חייב לברוח, ‫כי הוא נראה לי לא טוב.‬
‫‫חייתי חיים אנוכיים...‬
‫‫אבל לא ראיתי את זה כך בזמנו.‬
‫‫הרגשתי שזה עניין של הישרדות.‬
‫‫אני מניח שהילד סבל, ו...‬
‫‫האנשים הקרובים אליי סבלו, ‫כי תמיד עזבתי.‬
‫‫תמיד ניסיתי לברוח.‬
‫‫לאונרד חילק את זמנו ‫בין הידרה למונטריאול‬
‫‫קיבלתי עידוד רב ‫מחבר שלי בשם אירווינג לייטון,‬
‫‫הושפעתי ממנו ומאורח חייו.‬
‫‫אירווינג לייטון‬
‫‫הוא היה שואל אותי מה אני עושה, ‫ואז אומר,‬
‫‫"לאונרד, אתה בטוח שאתה עושה ‫את הדבר הלא נכון?"‬
‫‫והוא פגע במטרה, זה נשמע לי נכון.‬
‫‫כהן מוטרד מכך ‫שאני מתכחש לקהל הקנדי.‬
‫‫1964, לאונרד מקדם ‫את ספרו "פרחים להיטלר"‬
‫‫זה נכון או שמשהו אחר ‫מטריד אותך, מר כהן?‬
‫‫כשאני קם בבוקר,‬
‫‫לאונרד עסק בכתיבה ‫לפני שהפך לזמר‬
‫‫הדאגה האמיתית שלי היא ‫לגלות האם אני במצב של חסד.‬
‫‫מה לאונרד אהב כל כך ‫אצל אירווינג, לדעתך?‬
‫‫הוא אהב את התבונה שלו, ‫הוא אהב את כוח הדמיון שלו,‬
‫‫והוא חשב שאירווינג הוא ‫"הדבר האמיתי" מבחינת שירה.‬
‫‫בפעם הראשונה שפגשתי את לאונרד,‬
‫‫אירווינג אמר לי, "אני רוצה ‫להזמין לכאן את האיש... הילד הזה".‬
‫‫אביבה לייטון ‫הייתה נשואה לאירווינג 20 שנה‬
‫‫הוא היה בן 19 או 20. ‫שאלתי, "מי זה?"‬
‫‫והוא אמר, "הוא הדבר האמיתי".‬
‫‫שניהם חשבו זה על זה ‫בתור "הדבר האמיתי".‬
‫‫לשניהם היה גם קשר חזק ליהדות.‬
‫‫זה היה גורם משמעותי מאוד ‫בחייו של אירווינג,‬
‫‫וגם בחייו של לאונרד.‬
‫‫לאונרד היה אריסטוקרט יהודי.‬
‫‫לאונרד נולד במשפחה אמידה,‬
‫‫בעלת שורשים עמוקים בתרבות הקנדית.‬
‫‫הוא בא ממשפחה משכילה, משכילה מאוד.‬
‫‫כמובן, לא הכרתי את אביו של לאונרד,‬
‫‫שנפטר כשלאונרד היה ילד צעיר.‬
‫‫אבל אימו, מאשה, ‫הייתה מטורפת לגמרי.‬
‫‫משוגעת אמיתית.‬
‫‫היה לה עניין עם אירווינג.‬
‫‫אני לא אתפלא כלל, ‫לאונרד ואני היינו צוחקים על זה,‬
‫‫אם אירווינג ומאשה שכבו יחד.‬
‫‫אירווינג שכב עם כולן.‬
‫‫אז למה לא עם אימא של לאונרד?‬
‫‫היא נמשכה מאוד לאירווינג.‬
‫‫היא הייתה אישה יפה מאוד.‬
‫‫אבל מטורפת.‬
‫‫אני חושבת שלמשוררים גדולים ‫חייבת להיות אימא מטורפת, עם תסביך אדיפוס.‬
‫‫ואם זה נכון, ‫הייתה לו אימא כזאת.‬
‫‫מאשה כהן ‫אימו של לאונרד‬
‫‫אני יודע שאהבת המוזיקה שלי ‫נובעת במידה רבה מאימי,‬
‫‫שהיה לה קול מקסים.‬
‫‫היא הייתה רוסייה, ‫והיא הסתובבה בבית ושרה שירים,‬
‫‫ואני יודע שהלחנים ‫והמנגינות האלה היו יקרים לליבי,‬
‫‫ובהחלט השפיעו עליי.‬
‫‫היא הייתה שרה איתנו.‬
‫‫הייתי לוקח את הגיטרה ‫והולך למסעדה עם חברים,‬
‫‫ואימי הייתה באה, ‫ולא פעם שרנו כל הלילה.‬
‫‫אנחנו נהנים!‬
‫‫אנחנו מנצחים! ‫אנחנו מנצחים בקרב הנצחי!‬
‫‫אנחנו דואגים שהחגיגה תימשך!‬
‫‫"אנחנו דואגים שהחגיגה תימשך!"‬
‫‫הוא אהב נשים, אין ספק.‬
‫‫אבל הוא היה צריך לעמוד ברשות עצמו ‫ולחיות בדרך שלו.‬
‫‫הוא היה יכול לאהוב נשים מרחוק.‬
‫‫לאהוב אותן כשהן באו אליו...‬
‫‫הוא ידע לגרום לנשים ‫להרגיש טוב עם עצמן,‬
‫‫וכך הוא אהב אותן.‬
‫‫כך הוא אהב אותן.‬
‫‫אבל הוא לא היה מסוגל להתמסר להן,‬
‫‫כי הוא לא היה מסוגל לוותר על עצמו.‬
‫‫לא הייתי מרוצה מחיי כלל. ‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫‫הייתי היחידה ‫שלא ציירה, כתבה או פיסלה.‬
‫‫כולם היו אומנים.‬
‫‫הרבה אנשים באו לבקר בהידרה.‬
‫‫ז'קלין קנדי הייתה שם.‬
‫‫הנסיכה מרגרט הייתה שם.‬
‫‫מה יכולתי לומר?‬
‫‫אז בסוף, אמרתי,‬
‫‫"אני אומנית. ‫החיים הם אומנות. אני חיה".‬
‫‫לא מקורי במיוחד.‬
‫‫הבטתי בעצמי ואמרתי, ‫"הכול לא בסדר אצלי".‬
‫‫חבל.‬
‫‫מריאן תמכה בלאונרד‬
‫‫במהלך הכתיבה המסויטת ‫של הרומן האחרון שלו,‬
‫‫"מפסידנים יפים", בהידרה.‬
‫‫1966, "מפסידנים יפים" יוצא לאור‬
‫‫כתבתי שם הרבה ספרים, ‫והרבה שירים.‬
‫‫פרסמתי את הרומן "מפסידנים יפים",‬
‫‫אבל לא היה לי כסף לשכירות.‬
‫‫כן, הוא השתגע.‬
‫‫אדם צריך להיות משוגע ‫כדי לכתוב את "מפסידנים יפים".‬
‫‫קולה של אביבה לייטון‬
‫‫זה טירוף שמקורו בהזיות.‬
‫‫הוא ישב בחוץ, ‫בשמש היוונית הקופחת,‬
‫‫ומריאן הכינה ‫סלים קטנים של אוכל ומים‬
‫‫ושלשלה אותם אליו.‬
‫‫הוא כתב את הספר הזה כאחוז קדחת.‬
‫‫הוא לא היה יכול לעשות זאת‬
‫‫בשום מקום אחר פרט לאי הידרה.‬
‫‫לאונרד השתמש תמיד באסיד.‬
‫‫קולו של ריצ'רד ויק‬
‫‫זה נתן לו את הדחף הנוסף.‬
‫‫הוא לא לקח אסיד כדי לברוח מעצמו,‬
‫‫זה היה חלק מהחיפוש הרוחני שלו.‬
‫‫זה אפשר לו להיכנס לטירוף שלו,‬
‫‫הוא לא היה יכול לעשות זאת ‫בשום מקום אחר.‬
‫‫זה אפשר לו לשבת במרפסת בשמש, ‫לקחת אסיד וספיד.‬
‫‫מריאן נהגה לומר...‬
‫‫היא הייתה שם, ‫לא כדי לאסוף את השברים,‬
‫‫אלא כדי לשמור על האיש שדחף את עצמו ‫לכתוב את "מפסידנים יפים"‬
‫‫ולכתוב את המילים המופלאות האלה ‫יום אחרי יום,‬
‫‫בשמש, כמו מטורף אמיתי.‬
‫‫כדי למצוא משהו שמעניין אותי באמת,‬
‫‫אני צריך לנסות אינספור גרסאות,‬
‫‫כל מה שאני יכול לעשות, ‫אני מנסה הכול.‬
‫‫אני מנסה להתעלם מהעניין, ‫מנסה להתייחס אליו,‬
‫‫מנסה להתמסטל.‬
‫‫מנסה להשתכר, מנסה להתפכח.‬
‫‫כל הגרסאות השונות שלי ‫שאני יכול לגייס‬
‫‫נקראות להשתתף במשימה הזאת.‬
‫‫לאונרד התמוטט ‫אחרי כתיבת "מפסידנים יפים"‬
‫‫אני מנסה הכול, ‫אני מוכן לעשות הכול.‬
‫‫כש"מפסידנים יפים" התפרסם, ‫רק מעטים קראו אותו.‬
‫‫אני לא הבנתי אף מילה.‬
‫‫אינטלקטואלים רבים ‫קראו אותו וניסו להבין אותו,‬
‫‫אבל גם הם נותרו אובדי עצות.‬
‫‫הקשיבו לדברי כמה מהמבקרים ‫על ספרו האחרון.‬
‫‫"קראתי את ספרו החדש ‫של לאונרד כהן, 'מפסידנים יפים',‬
‫‫"והייתי צריכה לקרצף את המוח שלי."‬
‫‫גלדיס טיילור ‫"טורונטו טלגרם"‬
‫‫"זה, בין השאר, ‫הספר הדוחה ביותר שנכתב בקנדה."‬
‫‫רוברט פלפורד ‫"טורונטו דיילי סטאר"‬
‫‫"אוננות מילולית."‬
‫‫טורונטו גלוב אנד מייל‬
‫‫אחרי שסיימתי לכתוב את "מפסידנים יפים", ‫חשבתי שאעבור לתחום המוזיקה.‬
‫‫לא הצלחתי להתפרנס מכתיבה.‬
‫‫היה קשה מאוד לפרנס ולהאכיל‬
‫‫את הפיות הרעבים ‫שהייתי מחויב לדאוג להם.‬
‫‫אז חזרתי לאמריקה,‬
‫‫ולא ידעתי מה קרה בניו יורק ‫בתחום מוזיקת הפולק.‬
‫‫לא הכרתי שמות כמו פיל אוקס, ‫דילן או ג'ואן באאז.‬
‫‫לאונרד מצא אותי.‬
‫‫הוא בא אליי לדירה.‬
‫‫הוא נכנס ושתינו קפה.‬
‫‫אמרתי, "נו?" ‫והוא אמר, "אני לא יודע לשיר".‬
‫‫ג'ודי קולינס‬
‫‫"ואני לא יודע לנגן בגיטרה, ‫ואני לא יודע אם זה בכלל שיר."‬
‫‫ואז הוא שר לי...‬
‫‫אז אמרתי לו, ‫"לאונרד, זה שיר!‬
‫‫"זה שיר, ‫ואני חייבת להקליט אותו עכשיו".‬
‫‫אז הוא ואני...‬
‫‫כמובן, הקלטתי אותו תכף ומיד.‬
‫‫נהיינו חברים.‬
‫‫הוא הבהיר לי באופן חד משמעי ‫שהוא לא רוצה לשיר בפני קהל.‬
‫‫חלפה שנה בערך, ‫ו"סוזן" הפך ללהיט.‬
‫‫השתתפתי במופע צדקה גדול בניו יורק,‬
‫‫ואמרתי לו, "אתה חייב לבוא איתי.‬
‫‫"אני רוצה שתעלה לבמה ‫ותשיר את 'סוזן'.‬
‫‫"כולם מתים לשמוע אותך ‫מבצע את השיר הזה".‬
‫‫הוא אמר, "אני לא יודע לשיר, ‫יש לי קול נוראי".‬
‫‫אמרתי, "אין לך קול נוראי".‬
‫‫אז הוא עלה ועמד במרכז הבמה.‬
‫‫1967, ההופעה הראשונה של לאונרד‬
‫‫הוא התחיל לשיר, ‫וידעתי שהוא רועד כמו עלה נידף,‬
‫‫כי ראיתי את הידיים שלו על הגיטרה.‬
‫‫באמצע השיר, ‫הוא התמוטט, פרץ בבכי‬
‫‫וירד מהבמה.‬
‫‫הוא מת מפחד.‬
‫‫זה היה התקף קשה ‫של מה שאנחנו קוראים "פחד במה".‬
‫‫הוא ירד מהבמה ואמרתי לו, ‫"לאונרד, אי אפשר ככה.‬
‫‫"אתה חייב לחזור לבמה. ‫אני אבוא איתך,‬
‫‫"ואנחנו נשיר יחד". ‫ובסופו של דבר הוא הסכים.‬
‫‫בינתיים הקהל כולו‬
‫‫המשיך למחוא כפיים ולצעוק, ‫כי מה שהם שמעו ריגש אותם.‬
‫‫הם שמעו אותו שר. הם ידעו.‬
‫‫אז עלינו לבמה יחד, ‫והוא סיים את השיר,‬
‫‫ועד שגמרנו לשיר, ‫הוא שינה את גישתו לחלוטין.‬
‫‫הוא נשבה ‫ברושם הקסום שהוא עצמו יצר.‬
‫‫אני רוצה להציג בפניכם ‫את מר לאונרד כהן.‬
‫‫זה היה אחד הרגעים ‫החשובים ביותר בחייו ובחיי.‬
‫‫וכמובן, אז הוא יצא לדרכו.‬
‫‫חברת "תקליטי קולומביה" החתימה אותו, ‫וליוותה אותו עד סוף חייו.‬
‫‫הוא היה צריך לחצות ‫את "הסכר הגדול" שוב ושוב.‬
‫‫גם כדי למצוא השראה וגם...‬
‫‫כדי להיות קצת אומלל שוב.‬
‫‫לא יכולנו להרשות לעצמנו ‫לנסוע שלושתנו יחד,‬
‫‫אז לעיתים קרובות ‫נשארתי לבדי בהידרה.‬
‫‫והגעתי לשלב שבו ‫לא רציתי להיות לבד יותר.‬
‫‫הייתי עצובה.‬
‫‫לא עבר זמן רב וקיבלתי מברק,‬
‫‫"יש לי בית.‬
‫‫"כל מה שאני צריך זה ‫את האישה שלי ואת הבן שלה.‬
‫‫"באהבה, לאונרד".‬
‫‫זהו.‬
‫‫טסתי אליו.‬
‫‫אני זוכר שהיא הגיעה לשדה התעופה.‬
‫‫היא החזיקה שתי מזוודות כבדות בכל יד.‬
‫‫היא לא יכלה לנופף לי לשלום, ‫כי היא לא יכלה להרים את המזוודות,‬
‫‫והיא לא רצתה להפיל אותן, ‫היא הייתה בתנועה.‬
‫‫אז היא נופפה לי עם הרגל.‬
‫‫אני זוכר זאת בבירור.‬
‫‫כן, בחיי, איזו טעות זאת הייתה.‬
‫‫הוא אמר, אתה יודע...‬
‫‫את המשפט המפורסם, ‫"אני רוצה את האישה שלי".‬
‫‫זה היה אופייני ללאונרד.‬
‫‫"אני רוצה שהאישה שלי ‫והילד שלי יבואו למונטריאול."‬
‫‫זה היה משפט נפלא.‬
‫‫כמובן, ברגע שהוא אמר אותו... ‫הוא לא רצה את זה יותר.‬
‫‫היה לו צורך לומר את זה.‬
‫‫ומריאן, שהייתה מאוהבת בו לחלוטין,‬
‫‫באה והביאה איתה את אקסל הקטן.‬
‫‫קראנו לו תמיד, "אקסל הקטן".‬
‫‫וזה היה אסון.‬
‫‫זאת הייתה תקופה אומללה, ‫תקופה עצובה מאוד.‬
‫‫אקסל בא להתארח אצלנו.‬
‫‫הוא היה לוקח עיפרון,‬
‫‫וכותב את שמו ‫על כל הקירות בדירה שלנו.‬
‫‫הוא כתב, "אקסל, אקסל, אקסל".‬
‫‫זאת הייתה תקופה עצובה מאוד.‬
‫‫משוררים הם לא בעלים טובים.‬
‫‫אתה מכיר משורר שהיה בעל למופת?‬
‫‫או יוצר סרטים?‬
‫‫או אומן?‬
‫‫לא, אי אפשר לאלף אותם.‬
‫‫אפילו לא קצת.‬
‫‫הם יצורים חמקמקים,‬
‫‫שנשואים ל... מוזה שלהם.‬
‫‫זה נשמע יומרני, אבל זה נכון.‬
‫‫אך האירוניה היא שגבר כזה‬
‫‫הוא הגבר שכל אישה רוצה להשיג.‬
‫‫ולא יכולה להשיג.‬
‫‫מריאן באה אליי ואמרה,‬
‫‫קולה של ג'ודי קולינס‬
‫‫"היינו מאושרים כשגרנו בהידרה.‬
‫‫"טיילנו על החוף ‫ושחינו בעירום‬
‫‫"ושתינו המון יין רצינה ‫והיינו מאושרים מאוד.‬
‫‫"ואז יום אחד הוא בא אליי ואמר,‬
‫‫'מריאן, אני נוסע לניו יורק ‫להשמיע את השירים שלי לג'ודי קולינס',‬
‫‫"ואת הקלטת את כל השירים שלו.‬
‫‫"ואני רק רוצה לומר לך ‫שהרסת את חיי".‬
‫‫החיים החלומיים שלהם בהידרה ‫נקטעו פתאום,‬
‫‫כשלאונרד גילה את עצמו כזמר.‬
‫‫צילמתי את התמונה הזאת ‫של מריאן בסתיו 1968,‬
‫‫כשהיא באה לבריטניה ‫ויצרה איתי קשר.‬
‫‫היא רשמה את אקסל הקטן לפנימייה ‫והייתה צריכה טרמפ.‬
‫‫בית הספר סאמרהיל‬
‫‫נסענו לסאפוק, ל"סאמרהיל",‬
‫‫בית הספר של אלכסנדר ס' ניל, ‫שתלמידיו לא היו חייבים ללכת לשיעורים,‬
‫‫אם לא רצו.‬
‫‫אקסל היה בן שמונה, ‫ואני זוכר כמה הוא כעס כשעזבנו.‬
‫‫אקסל כתב למריאן כמעט מדי יום.‬
‫‫אני מתגעגע אלייך מאוד‬
‫‫אני אוהב אותך‬
‫‫היי מריאן, מתי את באה? ‫אני מקווה שבקרוב‬
‫‫אני מתגעגע אלייך נורא‬
‫‫מריאן אילן ‫הידרה, יוון‬
‫‫אוהב אותך‬
‫‫גם מריאן הייתה על סף דמעות,‬
‫‫אבל היא חשבה ‫שזה הדבר הטוב ביותר בשבילו,‬
‫‫כי היא הייתה בנסיעות כל הזמן.‬
‫‫מריאן נשארה אצלי זמן מה,‬
‫‫בדירה הלא-שיקית במיוחד שלי בלונדון,‬
‫‫שם צילמה את התמונה הזאת.‬
‫‫חופש‬
‫‫היא הכירה לי את העולם ‫של תנועות המחאה‬
‫‫ואת האומנים שהשתמשו באומנותם ‫כדי להשיג דברים מדהימים.‬
‫‫צעדת הפסחא‬
‫‫היא הייתה קרובה לזמרת ג'ולי פליקס,‬
‫‫חברה ותיקה שלה ושל לאונרד,‬
‫‫ועבדה עם ג'ולי כמוזה שלה‬
‫‫ועודדה אותה לכתוב שירים משלה ‫לראשונה בחייה.‬
‫‫ג'ולי פגשה את לאונרד לראשונה בהידרה,‬
‫‫לפני ששניהם היו זמרים.‬
‫‫אני שמחה וגאה מאוד ‫לארח אותו בתוכנית‬
‫‫ג'ולי פליקס‬
‫‫ולהציג אותו לקהל האנגלי.‬
‫‫קבלו את הסופר, ‫המשורר, מחבר השירים...‬
‫‫הוא חבר, אבל בשיר הזה ‫הוא אומר שהוא אדם זר.‬
‫‫גבירותיי ורבותיי, לאונרד כהן.‬
‫‫לאונרד תמיד חיפש את עצמו,‬
‫‫והרגיש שהוא לא שייך לשום מקום.‬
‫‫גם במערכות יחסים, ‫בסופו של דבר...‬
‫‫מערכת יחסיו עם מריאן ‫הייתה הארוכה ביותר,‬
‫‫אבל לאחר מכן, ‫הוא עבר מקשר אחד למשנהו.‬
‫‫בסוף השיר היו דמעות בעיניו.‬
‫‫הוא היה גבר רגשן.‬
‫‫בשלב ההוא כבר היו להם בעיות.‬
‫‫מריאן ואני בילינו לא מעט יחד,‬
‫‫ונהיינו חברות קרובות.‬
‫‫יצאנו לכמה טיולים יחד.‬
‫‫היא הייתה המוזה שלי ואמרה לי, ‫"למה את לא כותבת?"‬
‫‫השיר הראשון שכתבתי ‫היה "בוקר סוער",‬
‫‫והיא הדריכה אותי במהלך כתיבתו.‬
‫‫היא הייתה מוזה נהדרת, נכון?‬
‫‫בהחלט, בהחלט.‬
‫‫ואני חושבת שלאונרד העריך את זה.‬
‫‫הוא אמר שזה מה שהיא הייתה...‬
‫‫כשהוא דיבר עליה.‬
‫‫היא ידעה לעודד ולתמוך.‬
‫‫כן, היא ידעה לטפח אנשים.‬
‫‫כן, זה מה שנקרא... הכוח הנשי.‬
‫‫היכולת לטפח ולאהוב ו... לעודד.‬
‫‫זה משהו שהעולם זקוק לו.‬
‫‫לכן אני שמחה שהגענו ‫לעידן הנשים, סוף סוף,‬
‫‫עם תנועת "נגמר הזמן".‬
‫‫לאונרד היה מאוד...‬
‫‫הוא היה פמיניסט.‬
‫‫הוא אמר לי פעם, ‫כי דיברתי על משהו,‬
‫‫הוא אמר לי, "אני כבר מחכה ‫שהנשים ישלטו בעולם".‬
‫‫היה נחמד לשמוע את זה מפיו.‬
‫‫עולם הדימויים של לאונרד ‫היה לקוח ממשוררים,‬
‫‫משייקספיר, מקיטס, ממארלו.‬
‫‫מצאתי קווים מסוימים ‫בנגינת הגיטרה שלו‬
‫‫ג'ון סיימון ‫מפיק "שירי לאונרד כהן"‬
‫‫שיכולתי להעשיר.‬
‫‫החלטתי לא להשתמש בכלי נגינה,‬
‫‫אלא בקולות של נשים,‬
‫‫מפני שחלק גדול משירתו ‫עוסק במערכות יחסיו עם נשים.‬
‫‫יש נוכחות נשית חזקה מאוד ‫בכל השירים שלו,‬
‫‫למרות שהוא היה גבר.‬
‫‫לבת זוגי בזמנו ‫היה קול סופרנו צלול,‬
‫‫אז התחלתי להשתעשע‬
‫‫וביקשתי ממנה, "תשירי את זה ‫ברקע השיר של לאונרד. מה דעתך?"‬
‫‫וחלק מזה נשמע נהדר.‬
‫‫אתה יכול לחקות אותה?‬
‫‫אני לא זמר, ולא בחורה. ‫היא שרה,‬
‫‫"להתראות, מריאן!"‬
‫‫היא הייתה מושכת את ההברה האחרונה.‬
‫‫היא חיקתה את מה שהוא עשה, ‫אבל הוסיפה לזה...‬
‫‫משהו חד יותר.‬
‫‫יש היבטים מסוימים מהחיים שלנו בשיר הזה.‬
‫‫כשאני שומעת את המילים,‬
‫‫"קורי עכביש דקים ‫מהדקים את קרסולי לאבן",‬
‫‫זה מזכיר לי משהו שהוא אמר לי.‬
‫‫זה היה במסיבה ‫לרגל צאת אלבומו.‬
‫‫לאונרד היה מרכז תשומת הלב.‬
‫‫הוא עלה לקומה העליונה של הדירה,‬
‫‫למרפסת על הגג.‬
‫‫הוא היה חייב להתרחק מהכול,‬
‫‫והוא אמר לי ברצינות גמורה‬
‫‫שאם זה חלק מהמשחק, ‫הוא לא יודע כמה זמן הוא יחזיק מעמד.‬
‫‫בפעם הראשונה ‫שפגשתי את לאונרד כהן,‬
‫‫רון קורנליוס ‫גיטריסט‬
‫‫הוא פתח לי את הדלת ‫עירום כביום היוולדו.‬
‫‫אני, כמי שבא מהיכן שבאתי,‬
‫‫חשבתי שזה מוזר מאוד.‬
‫‫אחר כך, כמובן, ‫במשך הזמן שביליתי עם לאונרד,‬
‫‫לאורך השנים שעבדנו יחד,‬
‫‫במבט לאחור,‬
‫‫אם הייתי "מפותח" מספיק בזמן ההוא,‬
‫‫זה לא היה מוזר בעיניי בכלל.‬
‫‫במשך כל היכרותי עם לאונרד,‬
‫‫הוא היה מודע מאוד לגוף שלו.‬
‫‫לאונרד נהג לומר,‬
‫‫"כשאנחנו במסע הופעות ‫ואנחנו מגיעים למלון,‬
‫‫"תפשטו את כל הבגדים.‬
‫‫"אתם תחלפו על פני דברים ‫שנקראים מראות, נכון?‬
‫‫"וכשתחלפו על פני מראה,‬
‫‫"אתם תשימו לב ש...‬
‫‫"היי, אני צריך לעשות ‫עוד קצת כפיפות בטן".‬
‫‫לאונרד שחה בכל הזדמנות.‬
‫‫בכל מלון שהתאכסנו בו,‬
‫‫אם הייתה שם בריכה, ‫הוא שחה בה.‬
‫‫הוא היה קם מוקדם בבוקר ‫כדי לא להיתקל באף אחד.‬
‫‫הוא היה נכנס למים בחמש בבוקר ‫ו"עושה בריכות".‬
‫‫ואם הרשו לו לשחות בעירום, ‫הוא שחה בעירום.‬
‫‫אני לא יודע למה, ‫אבל זה מה שהוא עשה.‬
‫‫כתבת איתו שיר, לא?‬
‫‫רון קורנליוס במסע הופעות‬
‫‫כן, נכון. ‫כתבתי את "מלון צ'לסי" איתו.‬
‫‫עלינו למטוס בנמל התעופה לה גוארדיה,‬
‫‫ואני ולאונרד ישבנו יחד ‫ועבדנו על השיר.‬
‫‫בזמנו, לא היה לי מושג ‫על מי הוא דיבר בשיר.‬
‫‫אחר כך התברר ‫שהוא כתב אותו על ג'ניס ג'ופלין.‬
‫‫השיר הולך,‬
‫‫"אני זוכר אותך היטב ‫ממלון צ'לסי‬
‫‫"מדברת באומץ לב ובמתיקות‬
‫‫"מצצת לי על המיטה הסתורה‬
‫‫"בזמן שהלימוזינות חיכו ברחוב".‬
‫‫השורות האלה עדיין חלק מהשיר.‬
‫‫אבל אף אחד לא יודע ‫שהבית השני היה,‬
‫‫"אני זוכר אותך היטב ‫ממלון צ'לסי‬
‫‫"בחורף 1967‬
‫‫"כל החברים שלי באותה שנה ‫הפכו להומואים‬
‫‫"ואני רק רציתי להתנקם".‬
‫‫עברתי לניו יורק כדי להיות עם לאונרד.‬
‫‫הוא נדד בין הבית שלנו למלון צ'לסי.‬
‫‫הוא לקח אותי להופעה, ‫לראות את ג'ניס ג'ופלין הנפלאה.‬
‫‫לא הצטרפתי אליהם אחרי ההופעה.‬
‫‫לאונרד גונן תמיד על החלק הזה בחייו.‬
‫‫הייתי אסירת תודה על כך.‬
‫‫לא היה לי מה לחפש שם.‬
‫‫כל מה שהוא עשה בניו יורק,‬
‫‫בין אם הייתי שם או בהידרה,‬
‫‫הוא לא סיפר לי על כך מעולם.‬
‫‫זאת הייתה תקופה קשה מאוד.‬
‫‫באותה תקופה, ‫לאונרד התרועע עם ג'ניס ג'ופלין...‬
‫‫כל הדברים האלה.‬
‫‫ומריאן חיה לחוד ‫בדירה שלה עם אקסל הקטן.‬
‫‫זה בטח היה... מוזר מאוד.‬
‫‫אבל היא עדיין הייתה המוזה שלו.‬
‫‫ומה שמעניין זה ‫שהיא הקריאה לי את המברקים...‬
‫‫מלאונרד.‬
‫‫בהתחלה, מברקים ל...‬
‫‫"מריאן כהן".‬
‫‫ממש כאילו שהם היו נשואים.‬
‫‫מברקים שנשלחו להידרה ‫ואז ללונדון ואז לניו יורק.‬
‫‫בהתחלה, בתקופה שהם חיו יחד כזוג,‬
‫‫אבל מה שיפה זה ‫שגם כשהם כבר לא היו זוג,‬
‫‫הוא המשיך לשלוח לה כסף.‬
‫‫הוא המשיך להתעניין ‫מה קורה עם אקסל.‬
‫‫הוא המשיך לשלוח...‬
‫‫מסרים של אהבה, ‫למרות שהם כבר לא היו יחד.‬
‫‫רון ולאונרד בסיבוב הופעות‬
‫‫לאונרד אמר שהוא סובל מדיכאון,‬
‫‫שהוא נאבק בו במשך שנים.‬
‫‫אז לאונרד החליט, ‫הוא חשב שזה יהיה רעיון נחמד,‬
‫‫נניח שטסנו ללונדון ‫להופיע ב"רויאל אלברט הול".‬
‫‫אז היו לנו ‫שלושה או ארבעה ימים בלונדון,‬
‫‫למה שלא נלך להופיע ‫ערב אחד בבית משוגעים?‬
‫‫אני חשבתי, כמובן, ‫שהוא ירד מהפסים והתחלק על השכל.‬
‫‫לא התכוונתי ללכת לשום...‬
‫‫אמרתי לו שאני לא בא, אין סיכוי.‬
‫‫הוא אמר לי, "תבוא רק פעם אחת".‬
‫‫הוא אמר, "אם תבוא פעם אחת,‬
‫‫"ולא תרצה להופיע במקום כזה שוב,‬
‫‫"אז לא תצטרך לעשות את זה".‬
‫‫אמרתי, "בסדר" והלכתי איתם. ‫עכשיו תקשיב לי,‬
‫‫אחרי אותו לילה,‬
‫‫לא הייתי מוכן לוותר על הרעיון הזה.‬
‫‫ובסופו של דבר, ‫הופענו בהרבה מוסדות כאלה.‬
‫‫בי"ח פסיכיאטרי הנדרסון‬
‫‫היה לו סבא או משהו כזה,‬
‫‫שמת במוסד כזה.‬
‫‫היו מספר סיבות לכך שהופענו ‫בבתי חולים פסיכיאטריים.‬
‫‫מאשה, אימו של לאונרד, ‫אושפזה עקב דיכאון‬
‫‫כשאתה מופיע בפני אנשים מובסים,‬
‫‫והרגשתי שהגורמים לתבוסה הזאת‬
‫‫התכתבו עם גורמים מסוימים ‫שעמדו מאחורי השירים שלי,‬
‫‫ושתהיה הזדהות...‬
‫‫אני מרגיש שגם אני מזדהה ‫עם החוויה הזאת.‬
‫‫כשאמרתי שאני בא לכאן, ‫אמרו לי,‬
‫‫"זאת חבורה קשוחה של פסיכים צעירים".‬
‫‫זה שיר על בחורה שגרתי איתה.‬
‫‫גרתי איתה שמונה שנים בערך.‬
‫‫קראו לה מריאן,‬
‫‫ו...‬
‫‫גרתי איתה שישה חודשים בשנה,‬
‫‫ובששת החודשים האחרים‬
‫‫ביליתי במקום אחר.‬
‫‫לאחר מכן גרתי איתה ‫ארבעה חודשים בשנה,‬
‫‫ואז חודשיים בשנה.‬
‫‫ואז, בשנה השמינית, ‫גרתי איתה שבועיים בשנה.‬
‫‫חשבתי שהגיע הזמן ‫לכתוב את השיר הזה בשבילה.‬
‫‫אני עדיין גר איתה כמה ימים בשנה.‬
‫‫זה היה רגע שאני לא אשכח לעולם.‬
‫‫בחור אחד נעמד והתחיל לצרוח,‬
‫‫"היי, תפסיקו לשיר! תעצרו!"‬
‫‫אנחנו, כמוזיקאים ‫עם ניסיון של מיליון הופעות,‬
‫‫המשכנו לנגן, כמובן. ‫הרי לא ניתן לדבר כזה...‬
‫‫לא, הבחור הזה עצר את ההופעה. ‫הוא הפסיק את ההופעה.‬
‫‫לבסוף לאונרד אמר, "טוב, תדבר".‬
‫‫אז הבחור אמר, "שמע..." ‫הוא אמר, "אתם באים לכאן,‬
‫‫"עם הגיטרות הנוצצות שלכם,‬
‫‫"ועם הבחורות היפות מאחור‬
‫‫שמלוות אתכם וכל זה".‬
‫‫הוא אמר, "אני רוצה לדעת, ‫מה אתם חושבים עליי?‬
‫‫"זה מה שאני רוצה לדעת.‬
‫‫"אני רוצה לדעת ‫מה אתם חושבים עליי".‬
‫‫השתררה דממה בחדר.‬
‫‫לאונרד חלף על פניי ‫ועל פני צ'ארלי,‬
‫‫ירד במדרגות, ניגש אל הקהל‬
‫‫וחיבק אותו בכל הכוח.‬
‫‫הוא חיבק אותו חזק כל כך ‫שכמעט נשברו לו הצלעות.‬
‫‫רציתי להכניס אותו לכלוב,‬
‫‫לנעול אותו ולבלוע את המפתח.‬
‫‫כולם רדפו אחריו כל הזמן.‬
‫‫כולם אהבו אותו ואמרו ‫כמה הוא משעשע ורחום.‬
‫‫ככה זה,‬
‫‫כשאת בוחרת בגבר חזק, מסתורי ונאה.‬
‫‫כל הבנות חשקו בו.‬
‫‫זה הכאיב לי נורא. זה הרס אותי.‬
‫‫כמעט הרגתי את עצמי בגלל זה.‬
‫‫רציתי למות.‬
‫‫- אתה לא שר יותר? ‫- סליחה?‬
‫‫- כשניסע לז'נבה. ‫- לא, אני מתכוונת עכשיו.‬
‫‫- עכשיו? לא. למה... ‫- עכשיו, הלילה.‬
‫‫- את רוצה להקשיב לי? ‫- כן.‬
‫‫לא תכננתי לשיר.‬
‫‫אין לך מקום?‬
‫‫לא, אין לי מקום. ‫יש לך מקום בשבילי?‬
‫‫כן. הרבה.‬
‫‫טוב.‬
‫‫קשה להתחיל עם בחורה מול המצלמות.‬
‫‫מה?‬
‫‫פיתחתי אובססיה לכיבוש נשים‬
‫‫בשלב מסוים בחיי, ו...‬
‫‫מעל ומעבר לכל פעילות... ‫מתקבלת על הדעת.‬
‫‫זה הפך לדבר החשוב ביותר בחיי,‬
‫‫וגרם לי להתנהג בצורה אובססיבית‬
‫‫ולעשות דברים מעניינים מאוד.‬
‫‫כנראה את רוב הדברים ‫שלמדתי על עצמי,‬
‫‫ועל אנשים אחרים,‬
‫‫למדתי בתקופה האובססיבית הזאת...‬
‫‫מהסרט הכחול הזה ‫שהשלכתי את עצמי לתוכו.‬
‫‫אבל אנחנו יודעים ‫שסרטים כחולים הם לא רומנטיים.‬
‫‫בהופעות היו יותר נשים מגברים.‬
‫‫כשהסתכלת על הקהל, ‫ראית כמה זוגות,‬
‫‫אבל בעיקר נשים.‬
‫‫הן קראו את השירה שלו, כן?‬
‫‫ואז הן ראו אותו ‫שר את השירים האלה,‬
‫‫וכולן התאספו, ‫בכו והתייפחו, והתבוננו בו.‬
‫‫לא היה מחסור בנשים.‬
‫‫בילי דונובן ‫מנהל מסע הופעות‬
‫‫אספר לך סיפור מצחיק. יום אחד,‬
‫‫עמדתי בלובי של מלון מייפייר,‬
‫‫והוא יצא ממונית ונכנס למלון‬
‫‫עם אישה שנראתה טוב מאוד.‬
‫‫והם נעלמו.‬
‫‫הם ירדו למטה כעבור שעתיים ‫וישבו לשתות בלובי.‬
‫‫היה שם בר.‬
‫‫היא הלכה,‬
‫‫ואז הוא התקשר לאן שהוא,‬
‫‫וכעבור חצי שעה ‫הוא חזר עם אישה אחרת.‬
‫‫והם עלו לחדר ונעלמו.‬
‫‫זה היה אחר צוהריים אחד.‬
‫‫שלום. מה שלומך?‬
‫‫הוא היה צריך אישה לידו כל הזמן.‬
‫‫הוא טייל בכל העולם, ‫הוא הכיר נשים ואנשים‬
‫‫בפריז ובלונדון ובכל המקומות האלה.‬
‫‫הוא היה אומר, ‫"אני אתקשר למה שמה".‬
‫‫כן, לא הייתה בעיה בתחום הזה.‬
‫‫למעשה, לכולנו הלך לא רע. ‫אפילו לי.‬
‫‫כן, כן.‬
‫‫1970, אקס-אן-פרובנס, צרפת‬
‫‫הייתה לי תשוקה גדולה לחברת נשים‬
‫‫ולביטויים המיניים של חברות.‬
‫‫למזלי הרב, אלה היו שנות ה-60,‬
‫‫והאפשרות הזאת ‫הייתה קיימת וממשית מאוד.‬
‫‫לרגע קצר אחד ‫בהיסטוריה החברתית,‬
‫‫היה שיתוף פעולה אדיר ‫בין גברים לנשים‬
‫‫בתחום המסוים הזה.‬
‫‫וכך התמזל מזלי,‬
‫‫והתשוקה שלי עלתה בקנה אחד ‫עם הדבר הנדיר הזה...‬
‫‫הדתי, החברתי, ‫איני יודע איך לקרוא לו,‬
‫‫סוג של תופעה,‬
‫‫שאפשרה לגברים ולנשים, ‫בעצם, היינו ילדים וילדות אז,‬
‫‫להיפגש ולהתאחד באופן שסיפק ‫את הרצונות של שני הצדדים.‬
‫‫הרגשתי שהשיר "ציפור על תיל"‬
‫‫קשור אליי הרבה יותר, ‫כיוון שהייתי שם.‬
‫‫כשאתה חושב איך זה התחיל,‬
‫‫זה היה כשרשת החשמל החדשה הגיעה להידרה.‬
‫‫נתתי לו את הגיטרה. ‫הבטנו החוצה מהחלון,‬
‫‫ראינו את הציפורים ‫נוחתות על חוטי החשמל.‬
‫‫הוא לא הצליח ליצור ‫או לכתוב או לשיר‬
‫‫במשך שבועות.‬
‫‫הוא היה שקוע בדיכאון עמוק מאוד.‬
‫‫זאת הייתה תקופה בחיי ‫שבה הייתי צריכה...‬
‫‫לקבל החלטה קשה למדי.‬
‫‫פעלתי לפי האינטואיציה שלי,‬
‫‫והחלטתי שלאונרד ואני ‫לא נביא ילדים משותפים לעולם.‬
‫‫מריאן באה לבקר אותי בקארדיף.‬
‫‫הייתי סטודנט וגרתי ליד הנמל.‬
‫‫חששתי שהיא תשתעמם,‬
‫‫אבל מריאן התעניינה ‫בכל הסובבים אותה.‬
‫‫קבלה ופתיחות היו התכונות ‫החשובות ביותר בעיניה.‬
‫‫מריאן התיידדה עם כל ילדי הרחוב‬
‫‫שעקבו אחריה כל היום,‬
‫‫והיא עודדה אותי לצלם ‫את סרטי הראשון על פינוי שכונות עוני,‬
‫‫בעת שהקהילה כולה נעקרה ממקומה.‬
‫‫מריאן אהבה לעשן חשיש כל יום ולהתמסטל.‬
‫‫היא דיברה הרבה על לאונרד.‬
‫‫על המעדנייה האהובה עליו בפיקדילי,‬
‫‫על החיפושים הרוחניים שלו,‬
‫‫כולל התנסויות בסיינטולוגיה.‬
‫‫מריאן הייתה במסע חיפוש רוחני משלה,‬
‫‫ולאונרד היה המורה שלה ‫במובנים רבים.‬
‫‫יום אחד היא ביקשה ממני ‫להסיע אותה לבאת'.‬
‫‫היא אמרה שהיא נושאת ברחמה ‫את ילדו של לאונרד.‬
‫‫אני חושבת ש... ‫היא הייתה בהיריון.‬
‫‫אבל היא ידעה ‫שלאונרד לא רוצה ילדים,‬
‫‫והיא עשתה הפלות, ‫למרות שהיא...‬
‫‫אם מישהי הייתה צריכה ללדת ‫את הילדים של לאונרד,‬
‫‫הגיע לה ללדת אותם.‬
‫‫אבל היא ויתרה על כך, למען לאונרד.‬
‫‫היא רצתה את מה שאני רציתי.‬
‫‫היא רצתה...‬
‫‫היא רצתה להיות איתו,‬
‫‫אבל אי אפשר להיות עם לאונרד.‬
‫‫במובן הזה.‬
‫‫למרות שאפשר לומר שיום אחד ‫או לילה אחד עם לאונרד עדיפים‬
‫‫על חיים שלמים עם מישהו אחר.‬
‫‫קל לומר זאת, ‫אבל זה לא כל כך קל.‬
‫‫יכולתי לומר זאת בנוגע לאירווינג.‬
‫‫הייתי עם אירווינג למעלה מ-20 שנה.‬
‫‫למרות כל העליות והמורדות, ‫ונפלא ככל שזה היה,‬
‫‫וזה היה נפלא, ‫אבל רוב הזמן סבלתי.‬
‫‫- סבלת? ‫- שמע...‬
‫‫אלה היו ימי הנישואים הפתוחים,‬
‫‫מה שזה לא יהיה.‬
‫‫אני חושבת שזה לא הצליח ‫אצל אף זוג מעולם.‬
‫‫אחד מבני הזוג תמיד מרגיש ‫קנאה וכעס ועלבון ובלבול.‬
‫‫אני לא מכירה אף ילד ‫שלא יצא מצולק מהתקופה ההיא.‬
‫‫אקסל הקטן בהידרה‬
‫‫רצינו לעשות הכול, לקחת סמים, ‫להזדיין ולעשות כל מה ש...‬
‫‫והילדים פשוט הצטרפו למסע.‬
‫‫הם לא רצו לצאת למסע הזה.‬
‫‫רבים מאיתנו התבגרו מהר מאוד באי.‬
‫‫קולו של ג'פרי בראון‬
‫‫היה הרבה אסיד באי.‬
‫‫אנשים הכניסו אסיד למשקאות של אחרים.‬
‫‫אני זוכר ששמעתי סיפורים ‫על אנשים שלקחו חמורים...‬
‫‫הם רכבו על חמורים שנכנסו לטריפ,‬
‫‫והסתבכו בצרות ובתאונות...‬
‫‫הם נתנו אסיד לחמורים?‬
‫‫כן, וגם לאנשים.‬
‫‫אני... מישהו הכניס אסיד ‫למשקה שלי כשהייתי בן 13.‬
‫‫ולא היה לי מושג מה קורה.‬
‫‫אקסל הקטן, בן 16‬
‫‫היו גם הרבה מקרים טרגיים.‬
‫‫אני חושב שמריאן ‫ורבות מהנשים האחרות‬
‫‫לא טיפחו מספיק ‫את הילדים שלהן, אולי,‬
‫‫או לא היו נוכחות מספיק בחייהם.‬
‫‫אקסל היה קורבן של התקופה הזאת.‬
‫‫מריאן עברה ‫ממאהב אחד לשני ולשלישי,‬
‫‫ולעיתים קרובות הוא לא היה איתה.‬
‫‫אז עם מי הוא היה?‬
‫‫הוא לא היה הבן של לאונרד.‬
‫‫הוא התחיל ללבוש ‫גלימות מרוקאיות ארוכות,‬
‫‫והוא לא דיבר במשך שנים.‬
‫‫לאחר מכן הוא אושפז במוסדות.‬
‫‫תמיד העציב אותי מאוד ‫שהוא חי במוסדות‬
‫‫במשך רוב חייו הבוגרים.‬
‫‫אלה שיכלו להכיל את הידרה, ‫הצליחו מאוד.‬
‫‫אבל לא היו הרבה כאלה.‬
‫‫ראיתי אומנים רבים שבאו לאי‬
‫‫וגילו שהיצירתיות שלהם‬
‫‫לא חזקה מספיק כדי לקיים אותם,‬
‫‫או שהאלכוהול, הסקס, ‫היופי של הנוף‬
‫‫היו יותר מדי בשבילם והם ויתרו.‬
‫‫אבל לאונרד היה אחד מאלה שאיכשהו,‬
‫‫כל התנאים הצטרפו יחד‬
‫‫ועבדו לטובתו, והוא עבד איתם.‬
‫‫הוא היה סיפור הצלחה אמיתי. באמת.‬
‫‫המקום הזה לא גרם לו נזק, בכלל.‬
‫‫הרבה אנשים אחרים ‫יצאו מהמקום הזה‬
‫‫פגועים באופן חסר תקנה.‬
‫‫הפגיעה בחיי הנישואים הייתה איומה.‬
‫‫מעטים הזוגות הנשואים ששרדו את המקום הזה, ‫כולל ההורים שלי.‬
‫‫בחזרה הביתה: ‫סופר עוזב את האי היווני‬
‫‫אני זוכר שמריאן סיפרה לי ‫על הטרגדיה של הג'ונסטונים,‬
‫‫המשפחה שלאונרד ‫התאכסן בביתה ב-1960,‬
‫‫שעזבו את האי כעבור תשע שנים.‬
‫‫הם היו משפחה כה מוכשרת ומבטיחה,‬
‫‫והם פשוט התמוטטו ‫זמן קצר אחרי שעזבו את האי.‬
‫‫היום יום הולדתי, ‫ואני מאושרת לחזור הביתה.‬
‫‫זאת תמונה משפחתית,‬
‫‫שצולמה ביום הולדתי ‫בשנה שעברה באי...‬
‫‫הם תמיד מדברים יוונית ‫בינם לבין עצמם.‬
‫‫זה בא להם בטבעיות.‬
‫‫הם למדו בבתי ספר יווניים, ‫במשך עשר שנים.‬
‫‫הם עזבו, כמעט בחוסר כול,‬
‫‫והיא התאבדה כעבור שנתיים.‬
‫‫הוא נפטר שנה לאחר מכן, ‫כנראה משחפת,‬
‫‫שהוחרפה מאוד ‫עקב עישון וצריכת אלכוהול.‬
‫‫והילדים שלהם, ‫שנראו כל כך מוצלחים ויפים,‬
‫‫ומבריקים ונהדרים כשחיו באי,‬
‫‫מתו זה אחר זה בגיל צעיר ‫מאלכוהוליזם, התאבדות, סמים.‬
‫‫רק אחד מהם עדיין חי.‬
‫‫ילדים רבים אחרים ‫ממשפחות שחיו בהידרה‬
‫‫קולו של ג'ורג' סלייטר‬
‫‫התקשו לחזור אל העולם האמיתי.‬
‫‫אני חושב שמשתלט עליך דיכאון,‬
‫‫אם שהית שם זמן מה.‬
‫‫אני בהחלט הרגשתי את זה.‬
‫‫אני קם כל בוקר ‫ומשתוקק להיות שם.‬
‫‫פשוטו כמשמעו.‬
‫‫אף פעם לא רציתי ‫להיות בשום מקום אחר בעולם.‬
‫‫זה פשוט המקום.‬
‫‫פשוט המקום הזה, אתה מבין?‬
‫‫אתה... הוא נכנס לך לעצמות.‬
‫‫אני לא יודע איך לתאר את זה, ‫אבל זה פשוט המקום הזה.‬
‫‫בכל פעם שאתה יורד מהסירה, ‫זה כמו לחזור הביתה.‬
‫‫1970, פסטיבל האי וייט‬
‫‫זה היה לילה מוזר מאוד.‬
‫‫קולו של רון קורנליוס‬
‫‫היו שם 660,000 איש.‬
‫‫זה היה לילה מטריד.‬
‫‫אפילו הציתו את הבמה.‬
‫‫היינו צריכים לכבות את האש ‫לפני שעלינו להופיע.‬
‫‫"אולי כדאי שנסתלק מכאן.‬
‫‫"מישהו ייפגע."‬
‫‫אבל לאונרד קיבל את זה באהבה. ‫הוא נכנס לאווירה.‬
‫‫כמו שאמרתי, ‫או שאתה מתחבר לקהל או שלא.‬
‫‫הוא התחבר אליהם.‬
‫‫השתמשתי במנדרקס בזמנו.‬
‫‫קראו לי "קפטן מנדרקס".‬
‫‫זה היה כמו כדורי הרגעה קוויילוד.‬
‫‫הייתי רגוע מעל ומעבר לכל היגיון.‬
‫‫אני מקווה שהיא כאן, מריאן.‬
‫‫אני מקווה שהיא כאן. ‫אולי היא כאן.‬
‫‫אני מקווה שהיא כאן.‬
‫‫מריאן.‬
‫‫כמה זמן יכולנו להישאר מאוהבים, ‫לפני שנצטרך להתמודד עם הבעיות שלנו?‬
‫‫זיהיתי באיזה מצב אנחנו נמצאים.‬
‫‫לא יכולנו לתקשר בינינו יותר.‬
‫‫לא התקדמנו לשום מקום.‬
‫‫לא הבנו אחד את השני.‬
‫‫לאונרד שקע באופן טבעי ‫בכתיבה ובמוזיקה שלו.‬
‫‫ניסינו וניסינו.‬
‫‫שנינו לא רצינו לוותר.‬
‫‫מריאן הייתה אישה אחת‬
‫‫שלא הסתנוורה ‫מאבק הכוכבים שסביב לאונרד.‬
‫‫היא עמדה על שלה, ‫נאמר את זה כך.‬
‫‫היא הייתה מצטרפת אלינו לפעמים לשבוע,‬
‫‫או אולי לעשרה ימים, ‫ואז עוזבת.‬
‫‫היו ללאונרד נשים אחרות ‫בסיבובי ההופעות,‬
‫‫אבל כשמריאן הייתה בסביבה, ‫הוא היה מחוץ לתמונה.‬
‫‫היא שידרה תחושה שונה‬
‫‫מכל אישה אחרת ‫שראיתי סביב לאונרד.‬
‫‫היה צורך עז בחיבור ‫בין לאונרד לבין הקהל שלו,‬
‫‫זה היה פשוט לא ייאמן.‬
‫‫לילה אחד הוא העלה ‫כל כך הרבה אנשים לבמה,‬
‫‫שזה היה כמו פסטיבל אהבה גדול ‫באמצע ההופעה.‬
‫‫ערימה של אנשים שעושים אהבה ‫בלי להוריד את הבגדים,‬
‫‫אבל אילו נשארנו שם עוד זמן מה,‬
‫‫מי יודע מה היה קורה?‬
‫‫תאר לך, ‫הופענו באמסטרדם,‬
‫‫והוא הזמין את כל הקהל ‫לבוא איתנו למלון.‬
‫‫והם באו.‬
‫‫לקחנו הרבה אסיד ‫בסיבובי ההופעות האלה.‬
‫‫ללאונרד היה חבר בלונדון‬
‫‫שהיה לו חומר שנקרא "אבק מדבר".‬
‫‫אם לקחת מחט‬
‫‫והנחת אותה על הלשון,‬
‫‫הטיפה הקטנה ביותר ‫שיכולת לתפוס עם המחט,‬
‫‫על הלשון, זהו זה.‬
‫‫היית גמור ל-14 שעות,‬
‫‫ולא יכולת לחזור לאחור.‬
‫‫פעם אחת, לקחנו את "אבק המדבר" הארור הזה ‫23 לילות ברציפות,‬
‫‫כשהופענו ב"רויאל אלברט הול" ‫ובבית האופרה בווינה‬
‫‫ובכל האולמות המפוארים האלה...‬
‫‫אני אומר לך,‬
‫‫אין מצב שיכולתי לשרוד ‫אפילו לילה אחד כזה בשלב ההוא.‬
‫‫אני צריך לראות את הטקסט שלי.‬
‫‫אני אוהב שאפשר לסמוך עליך, מותק.‬
‫‫ככה צריך לעשות את זה.‬
‫‫- אתה חושב שזה עדיין עובד? ‫- אני לא יודע.‬
‫‫נהיה בצרות צרורות ‫אם זה עובד ואם זה לא עובד.‬
‫‫בדיוק.‬
‫‫לאונרד נהג לומר ‫שאתה צריך להיות בטראנס.‬
‫‫אנחנו נשארנו בטראנס.‬
‫‫הרבה אנשים חושבים ‫שאם אתה דופק את הראש בלילה,‬
‫‫למוחרת בבוקר יש לך הנגאובר וזה...‬
‫‫אנחנו נשארנו בטראנס, ‫יום אחרי יום אחרי יום.‬
‫‫היה רק לילה אחד, ‫כשהופענו בירושלים,‬
‫‫שבו הוא לא התחבר לקהל.‬
‫‫תקשיבו, אם המצב לא ישתפר,‬
‫‫אנחנו נפסיק את ההופעה, ‫ואני אחזיר לכם את הכסף.‬
‫‫יש לילות שבהם אתה מרחף באוויר,‬
‫‫ויש לילות שבהם ‫אתה לא מצליח להתרומם.‬
‫‫ואין טעם לשקר בקשר לזה.‬
‫‫הלילה לא הצלחנו להתרומם.‬
‫‫בכל אופן, היינו מאחורי הקלעים וחשבנו,‬
‫‫"מה יקרה עכשיו?"‬
‫‫ומרטי מאשט, האמרגן שלו, ‫ניסה לדבר איתו.‬
‫‫ולאונרד פשוט "ריחף". ‫אני ידעתי את זה. ו...‬
‫‫למה אתה מתכוון?‬
‫‫אני מתכוון לאל-אס-די.‬
‫‫העיניים שלו היו מעורפלות, ‫כמו שקורה במקרים כאלה.‬
‫‫ו...‬
‫‫הוא... פתאום הוא אמר לי,‬
‫‫"בילי, אתה יכול להביא לי סכין גילוח?"‬
‫‫אמרתי, "לאונרד, מה תעשה, ‫תשסף לעצמך את הגרון?"‬
‫‫והוא אמר, "לא, אני חושב שאם אתגלח, ‫אצליח לעלות שוב לבמה".‬
‫‫זאת ההופעה האחרונה.‬
‫‫אתה חייב לעשות את זה.‬
‫‫אני יודע. אני חייב להתגלח.‬
‫‫איזה חיים!‬
‫‫איזה חיים.‬
‫‫זאת הרגשה נפלאה.‬
‫‫למה לא סיפרתם לי על זה?‬
‫‫אז זה מה שהוא עשה. ‫הוא התגלח, כמעט על יבש,‬
‫‫רק עם קצת מים.‬
‫‫ואז הוא עלה לבמה ‫עם פריחה על כל הפנים,‬
‫‫וסיים את ההופעה.‬
‫‫אתה צריך לנסות את זה, אחי. ‫זה נהדר.‬
‫‫הו, כן.‬
‫‫זה פשוט נפלא.‬
‫‫כולם שלפו מהמותן, ‫שום דבר לא היה מתוכנן.‬
‫‫הרעיון היה שהלילה ‫נבצע את השיר הזה‬
‫‫טוב יותר מאשר אתמול בלילה.‬
‫‫ומחר בלילה נבצע אותו ‫טוב יותר מאשר היום.‬
‫‫היה רק לילה אחד,‬
‫‫שבו הרגשתי ‫שנתתי לעצמי לאבד שליטה.‬
‫‫התכוננתי לנגן אקורד יפהפה,‬
‫‫פה דיאז מינור,‬
‫‫בשיר "סוזן", אם אינני טועה.‬
‫‫וכשעמדתי לנגן את האקורד,‬
‫‫התרסקתי על הפרצוף על הבמה.‬
‫‫לאונרד הסתובב והביט בי‬
‫‫במבט של "כדאי שנתחיל ‫להרגיע עם המנדרקס".‬
‫‫מריאן אילן ‫דואר שמור, הידרה‬
‫‫מריאן ואני שמרנו על קשר‬
‫‫במרוצת שנות ה-70 וה-80, ‫באמצעות גלויות או מכתב מזדמנים.‬
‫‫ניק היקר‬
‫‫הייתי מאושר ‫כשהיא הציעה שנעבוד יחד.‬
‫‫מה דעתך שנעבוד יחד?‬
‫‫ודיברנו על רעיונות שונים.‬
‫‫אני מקווה מאוד‬
‫‫מריאן הייתה מודאגת בגלל אקסל.‬
‫‫הוא נסע לטיול בהודו ‫ולקח יותר מדי סמים.‬
‫‫היא כעסה על אביו של אקסל הקטן ‫שעודד אותו.‬
‫‫אקסל חי באותו זמן ‫במוסד טיפולי באוסלו,‬
‫‫ומריאן בילתה יותר ויותר זמן במחיצתו.‬
‫‫מריאן המשיכה לעקוב ‫אחר מסעותיו של לאונרד,‬
‫‫ולעיתים רחוקות הם עוד חלקו ‫את ביתם המשותף בהידרה.‬
‫‫לאונרד התגורר ‫חלק מהשנה במונטריאול‬
‫‫עם אישה בשם סוזן.‬
‫‫קראתי שלוש ביוגרפיות שלו, ‫ותמיד הופתעתי‬
‫‫קולה של ג'ודי סקוט‬
‫‫שהכותבים ערכו חלוקה. ‫זו הייתה התקופה של מריאן,‬
‫‫ואז היא נגמרה, ‫והוא עבר לחיות עם סוזן.‬
‫‫למעשה, הייתה חפיפה רבה בין התקופות,‬
‫‫שבמהלכה הוא פרנס את שתי המשפחות.‬
‫‫הוא אמר שכשהוא היה איתה ‫ועם אקסל בבית בהידרה,‬
‫‫הוא הרגיש שהוא שייך לשם.‬
‫‫אבל כשהוא היה עם סוזן ‫ועם התינוק במונטריאול,‬
‫‫הוא הרגיש שהוא שייך לשם.‬
‫‫הוא היה מבולבל.‬
‫‫סוזן הייתה הרבה יותר קשוחה,‬
‫‫וצעירה ממנו ב-14 שנה.‬
‫‫אני מניחה שהיו הרבה סיבות שונות‬
‫‫שחברו יחד והביאו לכך שזה הסתיים.‬
‫‫הוא היה צריך מישהי ‫כמו סוזן שהייתה...‬
‫‫המילה "אכזרית" היא המילה ש...‬
‫‫עולה בדעתי.‬
‫‫היא עשתה מה שהיא רצתה לעשות‬
‫‫כדי לקשור את לאונרד אליה ‫בכל דרך אפשרית.‬
‫‫אם להשתמש בסיסמת "הפנתרים השחורים", ‫"בכל האמצעים הדרושים".‬
‫‫ובחיי, מה שהיא עשתה...‬
‫‫היא ידעה בדיוק מה לעשות ומתי.‬
‫‫זה היה כמו ליפול ברשת קורי עכביש.‬
‫‫יש תמיד משהו מרתק אצל עכבישים.‬
‫‫ממש מרתק.‬
‫‫ואני חושבת שלאונרד נפל לתוך...‬
‫‫כי זה היה מרתק.‬
‫‫אני לא יודעת ‫מה עמד מאחורי כל העניין,‬
‫‫אבל הוא ידע שהוא... ‫כמו שאירווינג נהג לומר,‬
‫‫"תוודא שאתה עושה ‫את הדבר הלא נכון".‬
‫‫אין שום ספק שהוא עשה ‫את הדבר הלא נכון עם סוזן.‬
‫‫אני חושב שמסע החיפוש של לאונרד‬
‫‫גבר על המסלול הרגיל ‫של התמסדות, הקמת בית‬
‫‫ומשפחה וכל הדברים האלה.‬
‫‫לאונרד הרגיש תמיד ‫שהוא רודף אחרי משהו‬
‫‫שהוא לא יכול להניח עליו את ידיו.‬
‫‫הבעיה היחידה היא,‬
‫‫שאני לא חושב שהוא ידע ‫אחרי מה הוא רודף.‬
‫‫אני לא חושב שהוא ידע באמת,‬
‫‫ולכן כנראה חייו היו אפלים יותר...‬
‫‫הוא חי באפלה.‬
‫‫הוא היה נעלם ‫לשישה שבועות לפעמים.‬
‫‫לא ידעתי איפה למצוא אותו, ‫אף אחד לא ידע.‬
‫‫זה היה... דיכאון עמוק מאוד.‬
‫‫כשהיינו בסיבוב הופעות באירופה, בגרמניה...‬
‫‫קולו של ג'ון ליסאוור‬
‫‫מעולם לא ראיתי ‫כל כך הרבה בלונדיניות בקהל.‬
‫‫הוא היה המשורר ‫של האישה המדוכאת-למחצה של דורו.‬
‫‫אנשים שהיו להם בעיות, ‫ניגשו אליו מתייפחים,‬
‫‫"הצלת את חיי!‬
‫‫"הייתי במקום חשוך, ‫והחושך שלך הוציא אותי מזה".‬
‫‫תודה רבה.‬
‫‫היה בו משהו שהוא הקרין החוצה.‬
‫‫הוא לבש חליפות שחורות, ‫היה לו מבט רציני,‬
‫‫ולא ראו את חוש ההומור שלו.‬
‫‫הוא היה בחור מצחיק מאוד.‬
‫‫אבל כשהוא עמד על הבמה, ‫הוא היה קודר,‬
‫‫הוא היה בודד,‬
‫‫הוא היה נואש.‬
‫‫...אלה שמוכנים להקריב ‫דור אחד למען דור אחר.‬
‫‫רציתי לעצב כל שיר...‬
‫‫קולו של ג'ון ליסאוור ‫הפיק 9 מאלבומיו של לאונרד‬
‫‫כולל האלבום שנזנח ‫"שירים לרבקה"‬
‫‫כיצירה קטנה בפני עצמה.‬
‫‫לכל אחד מהם הייתה אווירה משלו.‬
‫‫אז נתתי להם... ‫השתמשנו בכלי נגינה לא רגילים,‬
‫‫שני טרומבונים עם צליל מעומעם,‬
‫‫או מיתרים קפואים ‫ודברים כהים מהבהבים,‬
‫‫כדי ליצור... סרטים קטנים.‬
‫‫חזרנו לאולפן והיינו מוכנים ‫לשבועיים נוספים של הקלטות,‬
‫‫ואז הוא אמר, ‫"אני טס להידרה לזמן קצר,‬
‫‫"וברגע שאחזור, נסיים להקליט".‬
‫‫ולא שמעתי ממנו במשך שבע שנים.‬
‫‫התברר שמרטי מאשט, ‫האמרגן של לאונרד,‬
‫‫מרטי מאשט ‫האמרגן של לאונרד‬
‫‫עבד גם עם פיל ספקטור.‬
‫‫הוא סידר לפיל ‫עסקה עם "האחים וורנר"‬
‫‫והשיג לשניהם מקדמה ענקית, ‫ממש ענקית.‬
‫‫סכום חסר תקדים בשנות ה-70.‬
‫‫אז מרטי התקשר ללאונרד‬
‫‫ואמר לו, "שכח מהתקליט עם ג'ון.‬
‫‫פיל ספקטור ‫מפיק תקליטים‬
‫‫"אנחנו רוצים שתקליט ‫אלבום עם פיל ספקטור.‬
‫‫"הוא מפורסם מאוד. ‫זה יהיה להיט".‬
‫‫וכמובן, הוא הקליט ‫את "מותו של רודף שמלות",‬
‫‫שלא היה פסגת היצירה שלו.‬
‫‫זה קרה בתקופה מוזרה בחיי.‬
‫‫הייתי בנקודת שפל, ‫המשפחה שלי התפרקה.‬
‫‫גרתי בלוס אנג'לס, ‫שהייתה עיר זרה מבחינתי.‬
‫‫איבדתי שליטה על המשפחה שלי,‬
‫‫על העבודה שלי‬
‫‫ועל החיים שלי, ‫זאת הייתה תקופה חשוכה מאוד.‬
‫‫כשהוא נכנס לאולפן, ‫היה ברור שהוא טיפוס מוזר,‬
‫‫פיל ספקטור‬
‫‫אבל לא ידעתי שהוא מטורף.‬
‫‫הייתה אווירה של אקדחים.‬
‫‫זה מה שקרה שם, אקדחים.‬
‫‫המוזיקה הייתה עניין משני.‬
‫‫כל חבריו ושומרי הראש שלו ‫היו חמושים עד צוואר,‬
‫‫וכולם היו שיכורים.‬
‫‫הלכת והחלקת על קליעים,‬
‫‫נגסת באקדחים ‫בתוך ההמבורגר שלך.‬
‫‫פיל היה בלתי נשלט.‬
‫‫אני זוכר שפיל הצמיד אקדח לצווארי‬
‫‫ואמר, "לאונרד, אני אוהב אותך".‬
‫‫אמרתי, "אני מקווה מאוד, פיל".‬
‫‫אני חושב שאם מישהו ‫הכשיל את הפרויקט, זה היה אני.‬
‫‫לא הייתה לי היכולת הקולית ‫לשיר את השירים האלה.‬
‫‫לשיר כמו "זיכרונות" ‫יש מנגינה מעולה.‬
‫‫"זיכרונות" הוא השיר היחיד של ספקטור ‫שמבוצע באופן קבוע‬
‫‫המנגינה מצוינת, המילים מרגשות.‬
‫‫הוא חורג מכותלי אולם ההתעמלות ‫בבית הספר התיכון.‬
‫‫מריאן עוזבת את הידרה‬
‫‫יום אחד, סוזן, עם אדם הקטן,‬
‫‫שהיה בגיל של בני כשחזרתי להידרה,‬
‫‫הופיעה בפתח...‬
‫‫ושאלה מתי אני עוזבת, ‫כדי שהיא תוכל להיכנס לגור שם.‬
‫‫אני זוכרת ש...‬
‫‫כשראיתי אותה, ‫הרגשתי כאילו אני קצת יותר גבוהה,‬
‫‫קצת יותר חזקה,‬
‫‫קצת יותר מבוגרת ‫וקצת יותר חכמה.‬
‫‫הבנתי משהו ‫כשראיתי אותה שם עם התינוק.‬
‫‫ואז, בשלווה גמורה, ארזתי את חפציי, ‫לקחתי את אקסל ועזבתי.‬
‫‫מריאן החליטה שהגיע הזמן סוף סוף,‬
‫‫והיא חזרה לאוסלו.‬
‫‫אימא שלה רצתה תמיד‬
‫‫שהיא תבוא לכאן ‫ותחיה חיים נורמליים.‬
‫‫שתהיה מזכירה, פקידת קבלה ‫או משהו כזה, ותהיה נורמלית.‬
‫‫אז מריאן החליטה לבסוף, ‫"כן, זה מה שאני אעשה".‬
‫‫היא חזרה לכאן, עבדה כמזכירה,‬
‫‫התחתנה עם גבר נורווגי,‬
‫‫שימשה כאימא חורגת לילדים שלו,‬
‫‫וחיה חיים רגילים וממוצעים לגמרי.‬
‫‫ומדי פעם,‬
‫‫היא הייתה חוזרת להידרה, ‫לבקר את חבריה.‬
‫‫ללא התרעה מוקדמת...‬
‫‫אמרתי לך שעבדתי על "רבקה" ‫ולא שמעתי מלאונרד יותר.‬
‫‫חשבתי, "בטח עשיתי משהו רע. ‫מה עשיתי?"‬
‫‫הוא התקשר אליי, ‫"היי, בן אדם, מה שלומך?"‬
‫‫ב-1984. "רוצה להקליט אלבום?"‬
‫‫אמרתי, "חיכיתי לשיחת הטלפון הזאת".‬
‫‫אז נכנסנו לאולפן,‬
‫‫והקלטנו את "הללויה" די בהתחלה.‬
‫‫הוא ניגן לי את הלחן...‬
‫‫הוא קנה סינתיסייזר קטן של "קסיו"‬
‫‫בשדרה השביעית פינת רחוב 49, ‫אחד המכשירים האלה...‬
‫‫שמנגנים בהם באצבע אחת, ‫והוא התאהב בו.‬
‫‫הוא אמר, "אני רוצה להקליט את המנגינה, ‫ולהשתמש בה בתקליט".‬
‫‫אז הקלטנו אותה.‬
‫‫אמרנו, "בחיי, זה ממש טוב.‬
‫‫"עשינו פה משהו".‬
‫‫לאונרד חייך מאוזן לאוזן.‬
‫‫אפילו מרטי, שהסתייג ‫מכל דבר שהייתי מעורב בו,‬
‫‫אמר, "יש לנו את זה".‬
‫‫לקחנו אותו ל"תקליטי קולומביה".‬
‫‫היה שם בחור חדש בשם וולטר יטניקוף.‬
‫‫זה היה הפרויקט הגדול הראשון שלו.‬
‫‫הוא הקשיב ואמר, ‫"לא, אני לא אוהב את זה".‬
‫‫יש ציטוט ידוע,‬
‫‫"לאונרד, אני יודע שאתה מפורסם, ‫אבל אני לא יודע אם אתה מוכשר",‬
‫‫משהו כזה.‬
‫‫הוא אמר, ‫"אנחנו לא נוציא את האלבום הזה".‬
‫‫ואז מרטי אמר,‬
‫‫"אני ידעתי, ג'ון. ‫הרסת ללאונרד את הקריירה.‬
‫‫"אף אחד לא יפיק את התקליט הזה.‬
‫‫"זאת האכזבה הגדולה ביותר בחיינו.‬
‫‫"אני לא מאמין שעשית את זה ללאונרד",‬
‫‫והוא אהב אותו לפני כן.‬
‫‫אמרתי, "מה זאת אומרת?"‬
‫‫הוא אמר, "הם שונאים אותו. ‫הם לא יוציאו אותו".‬
‫‫בשלב הזה הוא השליך ברוב טקס ‫את החוזה שלי לפח.‬
‫‫לא הספקתי לחתום עליו. והוא אמר,‬
‫‫"ואתה לא תעבוד ‫ב'תקליטי קולומביה' יותר".‬
‫‫היו אומנים נוספים ‫שהייתי אמור לעבוד איתם.‬
‫‫וזהו זה, הוא פיטר אותי.‬
‫‫בבוקר חשבנו שהקלטנו‬
‫‫את האלבום הטוב ביותר ‫של לאונרד כהן,‬
‫‫ואחר הצוהריים הייתי חסר עבודה.‬
‫‫זה היה סוף העולם.‬
‫‫מרכז הזן הר בולדי‬
‫‫אז קרה כל הסיפור של הר בולדי.‬
‫‫זה שלב משמעותי ביותר בחיי לאונרד.‬
‫‫לאונרד הרבה לבקר במנזר ‫החל מ-1973‬
‫‫לא ראיתי אותו יותר. ‫עזבתי את עסקי המוזיקה,‬
‫‫בעיקר בגלל מה שקרה ‫עם האלבום הזה.‬
‫‫"הללויה" הפך ‫לשיר המצליח ביותר של לאונרד‬
‫‫300 גרסאות שלו ‫הוקלטו על ידי אומנים אחרים‬
‫‫זה היה אלבום בעל חשיבות אדירה. ‫הוא הפך להמנון אמיתי.‬
‫‫כיוון שג'ון לא חתם על החוזה, ‫הוא לא קיבל תמלוגים מעולם‬
‫‫אבל עד היום לא קיבלתי עליו תמלוגים.‬
‫‫אני חושבת שבמשך כל החיפושים שלה‬
‫‫אחר עצמה ואחר הזהות שלה,‬
‫‫במשך כל השנים בהידרה ‫ובמקומות אחרים,‬
‫‫אחרי בעלה הראשון שהיה סופר,‬
‫‫ובעלה השני שהיה משורר וזמר,‬
‫‫היא לא ידעה מעולם מי היא, ‫אלא בהשוואה אליהם,‬
‫‫ביחס אליהם,‬
‫‫אני חושבת שהיא הייתה צריכה ‫לחזור לכאן כדי למצוא את עצמה.‬
‫‫היא הייתה אדם נחמד מאוד,‬
‫‫טובת לב ונדיבה מאוד.‬
‫‫היא באמת הקשיבה לך כשדיברת.‬
‫‫לא הרבה אנשים עושים את זה.‬
‫‫רוב האנשים שמדברים איתך‬
‫‫מחכים לרגע שיוכלו ‫לומר את המשפט הבא שלהם.‬
‫‫אבל היא באמת התעניינה ‫ובאמת הקשיבה‬
‫‫ובאמת חשבה על זה.‬
‫‫היא הייתה אדם נדיב וטוב לב ביותר.‬
‫‫לא ביקרתי בהידרה 40 שנה.‬
‫‫האי הקסום שיכולת לחיות בו ‫ב-1,000 דולר לשנה‬
‫‫הפך למגרש משחקים של העשירים.‬
‫‫אחד השרידים האחרונים ‫מהידרה של פעם הוא דון לואו,‬
‫‫שגר בקצה השביל הזה, בבית הזה, ‫בלי חשמל ומים זורמים.‬
‫‫דון מעדיף אור נרות ויש לו באר.‬
‫‫מריאן הכירה לי את דון ב-1968.‬
‫‫מאז הוא הוציא לאור באופן עצמאי ‫למעלה מ-30 ספרים.‬
‫‫- הינה אתה. ‫- כדאי שאצא החוצה.‬
‫‫דון לואו ‫סופר‬
‫‫דון חי בהידרה מזה 60 שנה.‬
‫‫הוא עזב את האי ‫בפעם האחרונה לפני 25 שנה.‬
‫‫בניתי את המקום הזה ‫למקרים שמישהו נתקע‬
‫‫ואין לו איפה לגור.‬
‫‫- זה מקסים. ‫- זה נחמד. סידרתי את זה.‬
‫‫אחד הילדים שלך צייר את זה?‬
‫‫- לא, אני ציירתי את זה. ‫- אתה? יפה מאוד.‬
‫‫כך אני מדמיין את גן עדן.‬
‫‫אפשר לבשל כאן ‫ואפשר לכתוב כאן ספר,‬
‫‫אם זאת נטיית הלב שלך.‬
‫‫יש כאן נוף...‬
‫‫של הים והבתים השכנים.‬
‫‫מריאן הייתה אמורה לגור בבית שם.‬
‫‫איפה מריאן הייתה אמורה לגור?‬
‫‫בבית שם, ‫אפשר לראות אותו מכאן.‬
‫‫היא הייתה נחמדה מאוד לקראת הסוף, מריאן.‬
‫‫היא התרככה,‬
‫‫אתה יודע, ‫לא היה לה קל אחרי לאונרד.‬
‫‫בכל פעם שהייתה לו הופעה או משהו, ‫הכול התעורר אצלה מחדש.‬
‫‫בכל פעם ש...?‬
‫‫בכל פעם שהייתה לו הופעה, ‫היא קיבלה הזמנה,‬
‫‫וראיינו אותה בנורווגיה וכולי.‬
‫‫אז היא לא יכלה... ‫היא התחתנה עם בחור נחמד מאוד.‬
‫‫התגרשה ממנו והתחתנה איתו שוב.‬
‫‫יאן, בחור נחמד מאוד. נורווגי.‬
‫‫אבל... כן, די חיבבתי אותה ‫לקראת הסוף, את מריאן.‬
‫‫כשהיינו צעירים יותר, ‫כל אחד מאיתנו חי בדרכו.‬
‫‫אבל בסוף חייה התקרבנו מאוד.‬
‫‫1999-1994, תקופת השהות הארוכה ביותר ‫של לאונרד במנזר‬
‫‫היו לי רגעים נפלאים בדרך,‬
‫‫כשטיילתי עם מוזיקאים ‫וניגנתי עם מוזיקאים,‬
‫‫אבל בסך הכול, ‫לא היה לי את מה שצריך‬
‫‫כדי ליהנות מההצלחה שלי ‫או מהפרסום שלי.‬
‫‫מעולם לא הצלחתי ‫לתפוס אותם או לנצל אותם.‬
‫‫זה יפה, נכון?‬
‫‫מה שהוא עשה על ההר‬
‫‫בא לו בטבעיות ‫בגלל המשמעת העצמית שלו.‬
‫‫הוא הפך למשרת, במשך שנים רבות.‬
‫‫הוא היה צריך לקום בשלוש בבוקר.‬
‫‫חלק מהדברים ‫שהוא סיפר לי שהם עשו שם,‬
‫‫אני לא יודע אם הייתי מחזיק מעמד.‬
‫‫- התיק הקטן? ‫- כן.‬
‫‫- התיק השחור שלך? ‫- כן.‬
‫‫התיק החום, מה עשיתי איתו?‬
‫‫הינה הוא, רושי. הינה הוא.‬
‫‫תיק היד שלי.‬
‫‫- תיק היד שלך? ‫- כן.‬
‫‫- הוא עדיין באוטו? ‫- כן.‬
‫‫בסדר.‬
‫‫אתה רוצה לאכול משהו, רושי?‬
‫‫אתה רוצה לאכול משהו?‬
‫‫- לא, אחר כך. ‫- בסדר, בסדר.‬
‫‫רושי היה המדריך הרוחני שלו.‬
‫‫הנזיר הבודהיסטי שהנחה אותו.‬
‫‫הוא מיקד אותו.‬
‫‫זה היה כאילו שאימא ואבא צופים בך,‬
‫‫אם אתה רק מעלה בדעתך ‫לסטות מדרך הישר.‬
‫‫הוא שימש לו כמשענת.‬
‫‫זה כנראה גם הגביר ‫את יכולת הריכוז וההתמקדות שלו.‬
‫‫אני מנסה ללמוד דברים מסוימים על אהבה.‬
‫‫אהבה היא פעולה ש...‬
‫‫שיוצרת את העוצמה ‫של הגבר והאישה,‬
‫‫שמכנסת אותה בתוך הלב שלך,‬
‫‫במקום שבו אתה יכול ‫להתגלם בדמות גבר ואישה,‬
‫‫במקום שבו אתה יכול ‫לגלם גן עדן וגיהינום,‬
‫‫במקום שבו אתה יכול לפייס ולהכיל,‬
‫‫כשהגבר והאישה מוכלים בתוכך.‬
‫‫במילים אחרות, ‫כשהאישה שלך הופכת לחלק ממך.‬
‫‫ואתה הופך לחלק ממנה. ‫זאת אהבה.‬
‫‫ואתה מכיר בשוויון המלא ‫של החילופים האלה,‬
‫‫מפני שאם היא קטנה יותר ממך, ‫היא לא יכולה למלא אותך.‬
‫‫ואם אתה גדול יותר ממנה, ‫אתה לא יכול למלא אותה.‬
‫‫לכן חייבים להבין‬
‫‫שיש שוויון מלא של עוצמה.‬
‫‫יש סוגים שונים של עוצמה, ‫כמובן, סוגים שונים של קסם.‬
‫‫סוגים שונים של כוח, ‫סוגים שונים של... תנועה,‬
‫‫שונים זה מזה כמו יום ולילה.‬
‫‫וזה אכן יום ולילה.‬
‫‫זה שמש וירח.‬
‫‫זה ים ויבשה.‬
‫‫פלוס ומינוס, ‫גן עדן וגיהינום.‬
‫‫זה כל ההפכים האלה.‬
‫‫אבל כולם שווים.‬
‫‫אני חוויתי את זה.‬
‫‫לא חייבים לשנות את העולם.‬
‫‫לא צריך לחולל מהפכות.‬
‫‫כעבור 6 שנים ‫עזב לאונרד את המנזר‬
‫‫אני בטוח שכולם כבר יודעים מה קרה‬
‫‫כשהוא ירד מההר.‬
‫‫לא היה לו כסף.‬
‫‫מפני שהאדם הזה שהוא בטח בו,‬
‫‫שהוא היה מוכן לחטוף כדור בשבילו, ‫כמו שאומרים...‬
‫‫זה מה שהוא אמר לי.‬
‫‫הוא יצא איתה לחופשות, ‫עם הילדים שלה והילדים שלו...‬
‫‫קלי לינץ', הסוכנת של לאונרד, ‫מעלה ב-5 מיליון דולר‬
‫‫היא רוששה אותו.‬
‫‫הסתבר‬
‫‫הרוס‬
‫‫שהחברות שהוא חשב ‫שהיא הדבר האמיתי,‬
‫‫התגלתה כדבר רע מאוד.‬
‫‫נראה שהכסף איננו.‬
‫‫בנוגע לסוכנת שלי, ‫שהייתי חברה יקרה שלי...‬
‫‫אני עדיין מחבב אותה, אבל היא...‬
‫‫בית המשפט פסק ‫שהיא חייבת כמה מיליוני דולרים.‬
‫‫אבל את יודעת...‬
‫‫נראה שאין לה כסף. ‫אי אפשר לגבות אותו ממנה.‬
‫‫לא יודע, ‫אני כנראה צריך להיות מודאג יותר,‬
‫‫אבל אני לא מודאג, ‫מה אני יכול לומר?‬
‫‫2009, לונדון‬
‫‫פתאום הוא הופיע שוב.‬
‫‫הוא עבר את גיל 70,‬
‫‫והוא נשאר בלי כסף.‬
‫‫הוא אמר לי, ‫"אני חייב לצאת לסיבוב הופעות‬
‫‫"ולנסות להרוויח קצת כסף".‬
‫‫הוא אמר, "אני לא יודע ‫אם אצליח לעשות את זה".‬
‫‫זה... עבר זמן רב ‫מאז שעמדתי על במה בלונדון.‬
‫‫זה היה בערך... ‫לפני 14 או 15 שנה.‬
‫‫הייתי... בן 60, ‫רק ילד עם חלום מטורף.‬
‫‫לאונרד הפך פתאום ‫לכוכב הכי לוהט בעיר.‬
‫‫מסע ההופעות התחיל במיניבוס קטן,‬
‫‫עם שני טכנאי סאונד ‫ושלושה פועלי במה,‬
‫‫והתרחב לכדי פמליה של 59 איש ‫במטוס פרטי משלו.‬
‫‫הוא הרוויח למעלה מ-15 מיליון דולר בשנה.‬
‫‫אחת מעשר ההופעות המכניסות ביותר.‬
‫‫הוא הפך מאדם שאיבד הכול ‫לכוכב ענק.‬
‫‫לאונרד נתן למריאן ‫כרטיסים להופעה שלו באוסלו‬
‫‫הוא סידר לה מקומות ‫בשורה הראשונה‬
‫‫זה היה סיפור אהבה ב-50 פרקים,‬
‫‫בלי שהם היו יחד.‬
‫‫הייתה לה פינה בלב ‫שהייתה שמורה תמיד ללאונרד.‬
‫‫זה היופי בסיפור של מריאן ולאונרד,‬
‫‫שהם שמרו זה לזה מקום בלב‬
‫‫ממש עד הסוף.‬
‫‫וזה לא היה סוף מר, ‫זה היה סוף מקסים.‬
‫‫זה היה סוף יפה מאוד.‬
‫‫ערב אחד קיבלתי פתאום הודעת אס-אם-אס,‬
‫‫"אני בבית חולים. אני הולכת למות.‬
‫‫"אני מבקשת שתדאג ‫לאקסל הקטן וליאן בעלי".‬
‫‫היא שאלה אותי, ‫"אתה יכול להודיע ללאונרד?"‬
‫‫והיא ביקשה דבר נוסף, ‫"אתה יכול להביא מצלמה?‬
‫‫"כי אני עוד מרגישה ‫שיש לי משהו לומר".‬
‫‫ובבוקר,‬
‫‫הגיע מכתב מקסים ‫מלאונרד למריאן.‬
‫‫"מריאן היקרה,‬
‫‫"אני בפיגור קל אחרייך,‬
‫‫"קרוב מספיק כדי לאחוז בידך.‬
‫‫"הגוף הזקן שלי הגיע לסוף הדרך, ‫כמו הגוף שלך.‬
‫‫"מעולם לא שכחתי ‫את אהבתך ואת יופייך,‬
‫‫"אבל את יודעת זאת, ‫איני צריך לומר יותר מכך.‬
‫‫"דרך צלחה, חברתי הוותיקה.‬
‫‫"נתראה בהמשך הדרך.‬
‫‫"באהבה ובהכרת טובה אינסופיות, ‫שלך, לאונרד."‬
‫‫זה יפה מאוד.‬
‫‫יפה מאוד.‬
‫‫הלוואי שהיה לו מזל כמו שלי, ‫שסו תעסה את רגליו.‬
‫‫והדבר היפה הוא העובדה ‫שהאיש הזקן והחולה הזה‬
‫‫שלח לאהובתו הזקנה והחולה‬
‫‫את המסר ש...‬
‫‫היא רצתה לשמוע כל חייה.‬
‫‫ו...‬
‫‫אני חושב ש...‬
‫‫בשביל מריאן, ‫זאת הייתה סגירת מעגל,‬
‫‫שנפתח כשהיא עזבה את אוסלו‬
‫‫ויצאה להרפתקה עם אקסל,‬
‫‫היא פגשה את לאונרד, ‫איבדה את לאונרד.‬
‫‫פגשה את יאן.‬
‫‫היו לה בעיות עם הבן שלה, כמובן.‬
‫‫וכשמכתב האהבה הזה מלאונרד הגיע,‬
‫‫אני חושב שהיא הרגישה ‫שהמעגל נסגר.‬
‫‫אז...‬
‫‫זה מה שמילים של אהבה יכולות לעשות.‬
‫‫לאונרד נפטר 3 חודשים ‫לאחר מותה של מריאן‬
‫‫יוון היא מקום טוב ‫להביט בירח, לא כן?‬
‫‫אפשר לקרוא לאור הירח.‬
‫‫אפשר לקרוא על המרפסת.‬
‫‫אפשר לראות פנים ‫כמו שראית אותם כשהיית צעיר.‬
‫‫היה אז אור טוב,‬
‫‫מנורות נפט ונרות,‬
‫‫והלהבות הקטנות שריצדו ‫על פקק שעם בשמן זית.‬
‫‫את הדברים שאהבתי בחיי הישנים לא שכחתי.‬
‫‫הם חיים בעמוד השדרה שלי.‬
‫‫מריאן והילד,‬
‫‫ימים של חסד,‬
‫‫הם מטפסים במעלה עמוד השדרה שלי ‫ועולים בעיניי כדמעות.‬
‫‫אני מתפלל שזיכרון אוהב ‫שמור גם בליבם,‬
‫‫של יקיריי שהשלכתי,‬
‫‫כשיצאתי להכיר את העולם.‬
‫‫הפקת כתוביות: BTI Studios ‫עברית: שלומי שורצולד‬